UNIVERZITA PALACKÉHO V OLOMOUCI
Filozofická fakulta
Katedra Sociologie a Andragogiky

Jan Pajer (F03728)
Sociologie – Andragogika
magisterské studium
imatrikulační ročník 2003

Erich Fromm – Mít, nebo být?

Andragogický proseminář (KSA/ANDP1)

Recenze

V Zábřehu 24.10.2003

Erich Fromm byl světoznámý psychoanalytik, filosof a sociální psycholog, jež studoval psychoanalýzu u samotného Sigmunda Freuda. V letech 1929 - 1932 pracoval ve frankfurtském Ústavu sociálních výzkumů - jinak centra známé frankfurtské školy, po nástupu Adolfa Hitlera k moci, v roce 1933,  emigroval jako Žid do USA, kde působil jako profesor na univerzitách v New Yorku a Michiganu a jako vedoucí oddělení psychoanalýzy na lékařské fakultě Národní univerzity v Mexiku.

 	Kniha Mít, nebo být? je kritikou současné industriální společnosti, společnosti nadprodukce a ideálu neomezeného ekonomického růstu a zároveň psychologicko-filosofickou studií člověka. Ve své knize se Fromm snaží odhalit nebezpečí honby za neomezeným konzumem, které leží u kořenů hrozící ekologické katastrofy i katastrofálních vztahů mezi lidmi. Vychází ze zprávy nazvané „Limity růstu“, jež v roce 1972 vypracovali pro Římský klub Donella a Dennis Meadowse. Zprávy, jež poukazuje na neudržitelnost současného ekonomického modelu, který je založen na premise neustálého a  neudržitelného růstu, na spotřebovávání omezených - neobnovitelných zdrojů, navíc v rámci platformy fyzicky „konečné“ planety Země (např. rozloha orné půdy, trhy kam můžeme expandovat – vždy máme konečnou hranici). Ve své zprávě vycházející z celosvětového modelu na němž předvídají technologické, ekonomické a populační trendy. Shromážděním dat za několik posledních období a následnou interpolací z funkce, zjišťují budoucí trendy a přibližná data základních sledovaných parametrů systému pro období následující. Docházejí k závěru, „že pouze drastické ekonomické a technologické změny v globálním měřítku, a to dle řídícího plánu, mohou „zabránit obrovské a nakonec globální katastrofě“, a že údaje, které dokazují jejich tvrzení,. se zakládají na maximálně globálním a systematickém výzkumu, jaký dosud byl proveden.“ 

Pro Fromma jsou závěry zprávy, konstatující krizový stav v němž se současná industriální společnost nachází, základním kamenem pro jeho úvahy. Snaží se najít příčiny a řešení současného stavu, ovšem narozdíl od návrhů a modelů s nimiž přichází zmínění autoři se pokouší na celý problém a modely řešení podívat nejen shora, z  pozice strukturálních problémů a změn, nýbrž i odspodu z pozice jednotlivců, jejich módů chování, přístupů k životu a světu kolem. 

Fromm ptá sám sebe Proč? Proč ten velký příslib blahobytu, jež vznikl jakožto produkt průmyslové revoluce a víry v to že s technologickým pokrokem a ekonomickým růstem nakonec dojdou blahobytu čím dál tím širší skupiny obyvatelstva, takto nakonec selhal?  Promlouvá o krizi industrializmu v jeho kapitalistické tak i "reálně socialistické" praxi. Socialismus a komunismus se totiž podle Fromma, „rychle změnily z hnutí, jehož cílem byla nová společnost a nový člověk, v hnutí, jehož ideálem byl buržoazní život pro všechny, univerzální buržoa jako muži a ženy budoucnosti. Dosažení blahobytu a pohodlí pro všechny se považovalo za výsledek neomezeného štěstí pro všechny.“  Problémem, jenž zde ovšem Fromm při své absolutizaci opomněl, je že většina států opravdu „reálného“ socialismu dokázala stěží i jen pokrýt základní potřeby všech lidí, natož je přivést k „blahobytným zítřkům“.

Pokud je podle Fromma situace na obou pólech tehdejšího světa totožná, kde jsou tedy chyby industrializmu? Chyby lze podle něj nalézt v postoji člověka ke smyslu vlastního života: cíl života je totiž v industriální společnosti definován jako uspokojování všech přání nebo subjektivních potřeb, které může člověk pociťovat. (jedná se vlastně o radikální hédonismus). Egoismus s chamtivostí se stávají vlastnostmi, které mají systém podporovat. Nevedou však k harmonii a míru ve společnosti. „Pokud bude totiž každý chtít více, musí vznikat třídy, musí existovat třídní boj a celkově vzato i mezinárodní války. Chamtivost a mír se navzájem vylučují.“

Fromm ve své knize rozlišuje dva módy existence. Mód orientující se na to Mít, na prožíváni skrze vlastnění,  a mód orientující se na samotné Bytí. Tržní hospodářství se projevuje převažující orientací na mít, od majetku a moci, až po druhého člověka, který nás zajímá jen potud, pokud od něho můžeme získat jmění, slávu či sexuální rozkoš. „Existování v modu "mít" znamená, že můj vztah ke světu je vztahem přivlastňování a majetnictví, vztahem, ve kterém si chci každého a každou věc, včetně sebe, učinit svým majetkem" (určujícím důvodem vůle je tak objekt a zásada takto vzniklá jest vlastně v přímém rozporu s Kantovým principem kategorického imperativu. Kant, Mistr Eckhart a Buddha jsou také jedni z humanistických filozofů o jejichž práci se Fromm v celém svém díle opírá.). Lidé však za svou hrabivost draze platí - úzkostí a stresy, morální a psychologickou degradací, neboť člověk už ve své podstatě není takovým, jakým opravdu je, ale takovým, kolik majetku má. Člověk ale nikdy nemůže mít všechno, jak podotkl Schopenhauer:  „Vůle je nekonečná, naplnění omezené“, proto také nikdy nemůže dosáhnout štěstí - vždy se najde něco, co nemá a co mu chybí. "Jsme tak společenstvím notoricky nešťastných lidí:  osamělých, úzkostných, depresivních, destruktivních, závislých"
Zásadní rozdíl mezi oběma módy existence se projevuje i v jazyce. V posledním století se postupně mění způsob mluvy, přibývá podstatných jmen a ubývá sloves. Stále častěji se vyjadřuje činnost pojmy věcí. Říkáme "mám myšlenku", "mám touhu", „mám pocit“, místo myslím, toužím a cítím. Vazba "mít problémy" vylučuje osobní prožitek a mění jej opět v objekt, který vlastním. Přitom ve skutečnosti problém vlastnit nemohu, ale problém může vlastnit mě. Můj výtvor si mě přivlastnil, sám jsem v problému. Když říkám: "Mám k vám vroucí lásku". To je nesmysl. Láska není věc kterou může někdo mít, ale proces, vnitřní aktivita, kdy někdo je jejím předmětem. Mohu milovat, mohu být milován, ale jako milující, prožívající lásku, mít nemohu nic. Skutečně, čím méně mám tím více mohu milovat." Skutečná láska je dítětem svobody.
Rozčlenění "mít" a "být" se projevuje také například  i v učení. Studenti majetnického založení se snaží zapsané namemorovat, aby prošly zkouškami. Mají snahu si udržet to, čemu se naučili. Nechtějí většinou něco nového tvořit, protože to v nich vyvolává pocit nejistoty, jako všechno co roste a mění se. Studenti existenčního typu "být" reagují naopak tvořivě, protože to co slyší podněcuje jejich vlastní myšlení. Avšak na druhou stranu, abychom dosáhli vědění, jehož si Fromm velmi cení, musíme nejprve shromáždit jistý počet informací, nejprve tak paradoxně musím mít. Mít abych mohl rozvíjet. 
Fromm dále poukazuje na to, že současný vývoj společnosti zatím nevede z krize. Naopak, že samotná podstata současných politicko-ekonomických systémů je příčinou této krize: "Vývoj tohoto ekonomického systému už nebyl určován otázkou: Co je dobré pro člověka?, ale otázkou Co je dobré pro rozvoj systému? Byla snaha oslabit ostří tohoto konfliktu předstíráním, že co je dobré pro růst systému (nebo dokonce jen jediného koncernu), bylo dobré i pro lid. Tato konstrukce byla podpírána výkladem podle něhož právě ty vlastnosti, které systém od lidí potřeboval - egoismus, sobectví a hamižnost - jsou člověku vrozeny a tudíž nejsou důsledkem systému, ale plodem lidské přirozenosti. Společnosti, v nichž sobectví a hamižnost neexistovaly, byly považovány za primitivní. Lidi odmítali přiznat, že tyto rysy, které industriální společnost potřebuje ke své existenci, nejsou přírodními silami, ale produkty sociálních okolností...." 
. 
 	Jediným východiskem je podle Fromma radikální přeměna člověka a společenského systému: "Poprvé v historii závisí fyzické přežití lidstva na radikální změně lidského srdce. Avšak změna lidského srdce je možná jen v té míře v jaké dochází k drastickým ekonomickým a společenským změnám: ty dávají lidskému srdci šanci na změnu a kuráž i představivost, jak jí dosáhnout."  Fromm předpokládá, že lidský charakter se lze změnit, jestliže existují tyto podmínky:

1. Trpíme a jsme si toho vědomi.
2. Poznali jsme příčiny tohoto špatného stavu.
3. Poznali jsme, že existuje způsob, jak překonat náš spatný stav.
4. Abychom překonali svůj špatný stav, musíme akceptovat, že se budeme řídit určitými normami života a proměníme své současné životní návyky.
 	Tyto čtyři body odpovídají čtyřem "vznešeným pravdám", které tvoří základ Budhova učení, které se vyrovnává s obecným předpokladem lidské existence. Úkolem nové společnosti se tedy stává podněcování vývoje člověka, jeho charakterové struktury bytí, která by měla mít tyto rysy (výběrem) :
- Ochota vzdát se všech forem vlastnictví a plně být (být je vysvětlováno jako nezávislá, svobodná existence a přítomnost kritického rozumu)
- Bezpečí, smysl pro identitu a důvěra založená na víře v to, co člověk je, na potřebě vztahu, na zájmu, lásce, solidaritě s okolním světem místo touze mít, vlastnit, řídit svět a stát se tak otrokem vlastního majetku.
-Přijetí faktu, že nikdo a nic mimo nás nedává smysl životu, ale že tato radikální nezávislost a nezvěcnělost se mohou stát podmínkou pro nejplnější aktivitu zasvěcenou péči a sdílení.
- Láska a respekt před životem ve všech jeho projevech s vědomím, že věci, moc ani nic mrtvého nejsou svaté, nýbrž že posvátný je život a všechno, co k němu přísluší.
- Co možná snížit chtivost, nenávist a iluze
- Rozvíjení schopnosti milovat spolu se schopností kritického a nesentimentálního myšlení

	Sám společenský život ve všech svých aspektech – v práci, volném čase, v osobních vztazích – bude výrazem „religiózního“ ducha a nebude třeba zvláštního náboženství. Ústřední bude humanistická „religiozita“ bez náboženství, bez dogmat a institucí.            „Pozdně  středověká kultura vzkvétala, protože lidé šli za vizí Boží obce. Moderní společnost vzkvétala, protože lidé čerpali energii z vize růstu Pozemské obce pokroku. V našem století však tato vize zdegenerovala na vizi babylónské věže, která se nyní začíná hroutit a chce ve svých troskách pochovat všechny.  Jestliže Boží obec a Pozemská obec jsou tezí a antitezí, pak vůči chaosu tvoří jedinou alternativu nová syntéza: syntéza mezi duchovním jádrem pozdního středověkého světa a racionálním myšlení spolu s vědou od doby renesance. Touto syntézou je Obec bytí.“ 
	Teď tedy víme jak by měla nová společnost vypadat, avšak ani Fromm nám nedá návod jak provést změnu, jež by tak radikálně změnila myšlení každého z nás, jež by vedla  k této nové společnosti. Změníme se všichni když bude před námi odkryt závoj nevědomosti, když uvidíme celý svět kolem z trochu větší perspektivy než je ta ohraničena jen našimi osobními zájmy?  Snad může začít každý sám u sebe, změnit své vlastní srdce. Ale jak dosáhnout toho aby dostali šanci na tuto  změnu  srdce nás všech?  A jsou toho naše srdce vůbec schopna?  Budeme mít kuráž žít odpovědně náš život? Vystrčit hlavu z písku a hledět na vše tak jak to doopravdy je, i přes to, že to  pro nás bude bolestné?  Dokážeme opravdu být? Být smyslem našich životů. My sami sobě i druhým? To vše jsou asi otázky, na které si bude muset odpovědět každý z nás sám. 
Když Fromm mluví o sobectví říká, že lidem není sobectví vrozeno, ale vnuceno. Vnuceno systémem jenž je od nás potřebuje. Avšak lidstvo díky sobectví přežilo. Přežilo, zatím co jiné druhy vyhynuli. Sobectví nám tedy bylo vnuceno již samotnou okolností přežití. A tak je celý náš osobní život jedním velkým koloběhem sobectví. Máme co jíst, máme lékařskou péči, dostává se nám kvalitního vzdělání. Máme to, co se miliónům lidí na světě nedostává. To vše je sobecké. A i když změníme svůj postoj i přístup ke světu, vždy bude platit, že než budeme moci sdílet, musíme mít co sdílet. I růže než se stane krásnou květinou musí nejprve „sobecky“ bojovat o své přežití, o výživu a své místo na záhoně. Zde však přijde člověk, jenž shora, ze své pozice rozhodne, že ona je ta krásná a ušlechtilá rostlina a dá ji právo na život, zatímco ty druhé, rostliny plevelné, odsoudí k zániku. I nám byla dána takováto příležitost, snad tragická. Mohli jsme vykvést, zatím co mnoho ostatních tuto příležitost nedostalo. Měli bychom si toho být v každém okamžiku vědomi.