UNIVERZITA PALACKÉHO V OLOMOUCI
Filozofická fakulta
Katedra sociologie a andragogiky

Jan Pajer (F03728)
Sociologie – Andragogika
magisterské studium
imatrikulační ročník 2003

George Orwell – 1984

Andragogický proseminář (KSA/ANDP2)

Recenze

V Zábřehu 22.4.2004

                                                                                                                  
 Antiutopie George Orwella – 1984, není klasickým románem. V knize můžeme vypozorovat hned několik rovin. První, klasická románová linie, zachycuje několik měsíců života úředníka Ministerstva pravdy, Winstona Smitha, v nichž prožívá svůj příběh. Winston je také ústřední a téměř jedinou postavou románu, autor vždy hovoří oněm, on je vždy na scéně. Nikdy děj neodbočí k malé epizodce jiné postavy, v centru pozornosti je vždy on. 
Druhá rovina je Orwellova až sociologická vize „dokonalého“ totalitního státu, jež tvoří základní stavební kámen celé knihy, je kulisami na nichž Orwell rozehrává své divadlo.  A do třetice, v závěru knihy, autor spřádá až Kafkovskou vizi Ministerstva lásky, „místa kde není temnoty“, v níž spolu s hlavním hrdinou zachází až k filozofickému hledání absolutní pravdy, lidskosti, kdy všechny ideje hlavního hrdiny, nebo spíše antihrdiny, člověka jako my, procházejí konfrontací s mezní situací, utrpením mučení, cíleného psychického podlamování a v neposlední řadě vědomím blížícího se konce vlastního života.  

Autor, vlastním jménem Eric Blair, píše román 1984 až na sklonku svého života. Zhodnocuje vněm svoji životní zkušenost, již takto přetváří do varování.
Intenzivní politické a sociální vření, které smýká Evropou v první polovině 30. let, vtahuje George Orwella, a ten se stává vášnivým socialistou, odpůrcem fašismu a zastáncem rovnosti.  A ovšem také spisovatelem - v 30. létech napsal hned několik sociálně zaměřených  románů, jako Trosečníkem v Paříži a Londýně, tak knihu Road to Wigan Pier, jež nám přibližuje život téměř zbídačených horníků v Lancashirském městečku Wigan. Není divu, že se zapojuje jako dobrovolník do španělské občanské války, kde bojuje v legiích POUM (Partido Obrero de Unificación Marxista – Sjednocená dělnická marxistická strana) – což bylo španělské anarcho-socialistické hnutí, komunisty potlačovaná "trockistická“ organizace. Zde jeho první nadšení nad fungujícím socialistickým státem brzo střídá znechucení z intrik a fanatismu jednotlivých složek španělské levice. Komunisté bojují s anarchisty a POUM, revoluce je potlačována. Sám je po odchodu z fronty (kvůli zranění – prodělal průstřel krku) hledán policisty, kteří po zakázání POUM zatýkali všechny, kdo s ní byli nějak spojeni. Někteří z jeho anglických spolubojovníků byli komunisty (kteří hodlali po Stalinově vzoru potlačit všechny „trockisty“) odvlečeni neznámo kam a zabiti. Orwell sám přežívá a odjíždí, odjíždí aby byl brzy nato zachycen vřavou druhé světové války a díky ní konfrontován s totalitarismem nacistického Německa. 
V době druhé světové války byl již Orwell naprosto pevně přesvědčen, že stávající kapitalistický systém nemá šanci na přežití. A i pokud se Spojencům povede zvítězit, neobejde se to bez dalekosáhlých změn. Orwell sám navrhuje rozsáhlá zestátnění, omezení výsad bohatých, omezení maximálních příjmů a také svobodu koloniím. Mělo to být  zřízení založené jak na idejích socialismu tak také demokratických principech americké revoluce. 
George Orwell byl zapáleným socialistou (což se velmi často opomíjí a jeho romány bývají nesprávně pojímány jako anti-socialistické), byl ale také vzorovým příkladem člověka, který věřil, že angažovat se proti lži je hlavním smyslem každého veřejného projevu, ba že je to jediná a základní pohnutka, která stojí za to, aby člověk usedl k psacímu stroji a byl slyšen. To ostatní: jak to bude napsáno, do jaké formy se obsah vtělí, jakými finesami se podaří autorovy zaujmout čtenáře, to vše bylo až druhotné ve srovnání s tím, že děje-li se někde někomu křivda, či lže-li někdo, manipuluje a podvádí, musí se proti tomu "něco" dělat: v případě vzdělance tedy alespoň psát. Přitom angažovanost nic neubírala na Orwellově literárním mistrovství. Právě až zoufalá potřeba říkat pravdu, a říkat ji dostatečně jasně, přesvědčivě a s plným nasazením, je tím, co jeho esejům a románům dodává fascinující naléhavost a tím i estetický rozměr, který pocítí každý, kdo se do Orwella začte.
Orwellova vlastní životní  zkušenost mu umožnila velice dobře poznat manipulovatelnost idejí a „vyrábění historie“, byla proň varováním před jakoukoliv formou totalitarismu, varováním jež posléze zpracovává ve své Farmě zvířat a hlavně v románu 1984. Orwell se tak spolu s Huxleym a Kafkou stává prorokem nové doby, doby již pak jiní pojmenují „Orwellovým stoletím“.

 Děj knihy napsané v roce 1948 líčí alternativní, avšak místy až příliš reálnou vývojovou linii budoucnosti. Jsme zavedeni do Londýna roku 1984, je však jiný, celý svět je jiný. Svět šel jinou dějovou linií, linií atomové války, revoluce a rozdělení do tri-polárního světa. A právě v tomto světě začíná Orwell postupně odkrývat svoji sociologickou vizi „dokonalého totalitního státu“. Státu, v němž vládne Strana, jejíž diktát udržuje hrůzný totalitní systém. Ten se opírá o ideologie zvanou ANGSOC, tedy Anglická socialismus, a jeho tři oficiální hesla: VÁLKA JE MÍR, SVOBODA JE OTROCTVÍ, NEVĚDOMOST JE SÍLA. V době Winstonova života to však již není ideologie, je to ostnatý drát udržující mocenské Status Quo. Stává se jediným zákonem o jehož dodržování se stará institut zvaný Ideopolicie. Obludná organizace, která sleduje pohyb všech členů Strany 24 hodin denně. Společnosti vládne Velký Bratr, vzezřením ne nepodobný Adolfu Hitlerovy, který Stranu řídí svou nekonečnou moudrostí. Na stěnách budov visí jeho podobizny s jedním jediným nápisem – Velký Bratr tě sleduje. Tento nápis však není jen prázdnou frází, díky systému televizních „obrazovek“ Vás jeho prodloužené „oči“ pozorují skutečně téměř všude. Vládnoucí Strana je rozdělena na dvě části, Vnitřní stranu, která stát řídí (tvoří 2% populace), a Vnější stranu, která se stará o jeho chod (tvořící asi 13% populace). Obrovský zbytek tvoří "proléti", lidé-zvířata, žijící ve slumech, nestarající se o nic, jen jak mít peníze na pivo, sex a loterii. Zatímco Strana postupně odbourává institut rodiny: sex, který není za účelem plození dětí, je považován za zločin. Děti jsou stranou vychovávány ve fanatické nenávisti k ideozločincům, tak aby špehovaly i vlastní rodiče; tak proléti se množí jak králíci. Právě do prolétů vkládá později Winston svou naději ve změnu, ovšem sám musí konstatovat, že zde je přání otcem myšlenky.  
Vůdcové strany totiž, narozdíl od svých předchůdců, jež různé revoluční vlny v dějinách vynesli k moci, nejednali „instinktivně“, nýbrž věděli co je zapotřebí pro zachování jejich mocenského Status Quo. Už dávno si uvědomili, že jedinou bezpečnou základnou oligarchie je kolektivismus. Bohatství a privilegia se obhajují nejsnáze, když jsou společným vlastnictvím.“  	
Strana sama také není vázána na nějakou třídu, jako to bylo u komunistické strany v tehdejším Sovětském Svazu,  ani nejsou posty v ní předávány dědičně jako u aristokracie. Stranické posty jsou osazovány a předávány na základě schopností jedince a hlavně jeho věrnosti a oddanosti ideologii a principům stran. Tím si strana zajistila svoji reprodukci a své dlouhé trvání obdobným způsobem jako církev. 
Celá Oceánie, představovaná právě Stranou, pak vede nekonečnou válku s dalšími dvěma světovými velmocemi. Ty spolu válčí ne kvůli území či surovinám, každá velmoc je tak rozlehlá že má všeho dostatek, nýbrž spolu udržují nekonečnou válku jen kvůli válce samotné (i kdyby se dvě velmoci spojili, nemohou tu třetí dobýt). O co tedy ve válce jde? Jde o potřebu každé z mocností mít nějakého vnějšího, nehmatatelného nepřítele, na něhož se můžeme odvolávat a na něhož můžeme vždy něco svést. To on brání tomu, abychom žili spokojeně a tomu, aby strana nastolila „ráj na zemi“. Strana tak vyčepá produkty průmyslu bez toho, aby se rozdělili běžným lidem. Ti by jinak bohatli a postupně by se stávala společnost „rovnější“. Lidská rovnost již však v dokonalém totalitním státě není ideálem, ale nebezpečím, které je třeba odvrátit.   
Posledním důležitým prvkem tohoto systému, jež Orwell ve své knize nastínil a jenž završuje i sérii důvodů, proč můžeme nazvat Orwellův obraz totalitní společnosti v Anglii roku 1984 jako obraz dokonalé totalitní společnosti (nebo alespoň téměř dokonalé), je kontrola a stíhání svých odpůrců. V Oceánii již neexistují zákony, hlavním zločinem je ideozločin – „thought crime“, zločin závadného myšlení. Ten je sám osobě hlavním zločinem, zločinem, jež v sobě obsahuje všechny ostatní. Tento zločin neznamená v Oceánii smrt, tento zločin je sám o sobě smrtí. Sami zločinci jsou odstraněni dříve než stačí spáchat jakýkoliv čin proti Straně. V Orwellově světě se totiž kacířství nedá zakrýt, kacířství vždy vyjde najevo. 
To vše je nevyhnutelné, neb moc kterou musí strana mít není moc nad věcmi, ale nad lidmi. Jediná realita je totiž ta uvnitř hlavy, proto když strana vládne vědomí, vládne všemu.  Stranický aparát však z pronásledovaných nedělá mučedníky. Lidé neumírají, protože se nechtějí vzdát svého přesvědčení. Strana nedovoluje mrtvým povstat proti ní. Mrtví lidé mizí – jsou vaporizováni. Nezůstanou na ně ani vzpomínky v myslích žijících lidí. Než však člověka zabijí, udělají zněj jednoho z nich. Nestrpí, aby kdekoli na světě existovala chybná myšlenka. Každý je tak ponejprv očištěn, zlomen. Nezbude mu ani niterní vzpoura uzavřená v jeho hlavě. Člověk je ponížen, zůstává bez vůle a lidské důstojnosti. Nakonec skutečně cítí lásku k Velkému bratrovy.  Nakonec mu zbude jen pokorně čekat, kdy mu vpálí kulku do týla. 

Druhá linii je knihy se nese postupně s příběhem Winstona Smitha, je to jeho putování, ale zároveň se stává i autorovým filozofickým hledáním. 	
Winston nebyl rebel, ani nějaký spiklenec tajně bojující proti straně. Strana již ve skutečnosti neměla žádného vnitřního nepřítele, nebyl tu nikdo kdo by se jí mohl vzepřít. Winston si jen zachovával paměť a co víc, toužil po určitém lidství. Chtěl prožívat lásku a přátelství. Ze všeho nejvíce však toužil po pravdě, po znalosti historie, z níž měl jen mlhavé vzpomínky. Snažil se prohlédnou oponou ze lží, najít alespoň střípky pravdy, ikdyž se mohou zdát tak malé a bezvýznamné, dokazují že strana lže. Celé Winstonovo putování se může ve svém pozadí zdát marné, nikdy se mu nemůže podařit svrhnou Stranu, je jen bezvýznamnou chybou ve vzoru. Ale když jeho putování nemá žádný konkrétní výsledek, on sám celou dobu cítí že zůstat lidský stojí zato, že to má jistý smysl, který sám nezná. A tímto vědomím je Winston poráží, získává načas „svobodu“, vymaňuje se ze spárů kontroly a žije. To vše ale netrvá dlouho, i sám Winston to od začátku ví. Již když se loučí s O’Brienem slovy : „Sejdeme se na místě, kde není temnoty“.  
A právě zde v mírně Kafkovské budově  Ministerstva lásky, „místa kde není temnoty“, se odehrává druhá část Winstnova putování. Zde je Winstonova lidskost konfrontována z hrůznou realitou totalitní společnosti. Je vyslýchán a mučen. To co zakouší je horší než samotná smrt. Zde je každý zlomen. Tváří v tvář takové trýzni není nikdo hrdinou. Člověk jež zakouší takovou bolest, si nemůže přát nic jiného, než její konec.  Winston se stává vyhaslým člověkem, v podstatě je už mrtev.  Útrapy ve sklepeních ministerstva trvají velmi dlouho a jsou přerušovány rozhovory s O'Brienem, proti němuž Winston postupně ztrácí všechny argumenty. Stále bláhově doufá, že dostane žiletku. Šance rychlé smrti byla jediná, kterou mohl alespoň někdy očekávat člen Bratrstva. Vše končí Místností 101. Každý ví, co ho v ní čeká - něco horšího než smrt. Něco, co vám přetaví mysl a způsobí, že budete schopni porozumět světu Strany. Pro Winstona jsou to krysy, zde nakonec podlehne a zradí i symbol svého lidství, svou lásku, Julii. Střetáváme se s takovou agonií, které už lidská bytost není schopna čelit. Podobá se Kristovu výkřiku na kříži, kdy na okamžik v  kruté trýzni nejvyšší zkoušky, podlehnuvší ztrácí nadějí tak, až a pochybuje sám o sobě: „Eli, Eli, lamma sabachtani.“ Tak i Winston volá své „Udělejte to s Julií! Ne se mnou! S Julií! Je mi jedno, co s ní uděláte. Roztrhejte jí obličej, roztrhejte ji až na kost. Ne mě! Julii! Mě ne!“ 
Ale přes všechny argumenty O'Briena stojí čtenář na straně Winstona, jemuž je neustále ukazována jeho ubohost a nicotnost. Jeho zoufalé volání je nakonec i obžalobou jeho trýznitelů: „Něco vás přemůže, život vás přemůže". Je to výrok, který každého člověka oslovuje, protože je lidský. A tak i my nakonec přes argumenty cítíme že zůstat lidský má smysl, ikdyž to nemá žádný konkrétní výsledek. 

Orwellův román nám ukazuje, že říkat pravdu stůj co stůj a demaskovat lež není jen výsadou sociologů, ale jak vidno i spisovatelů. V této velkolepé sociologické vizi, jíž román 1984 jistě je, můžeme vypozorovat vliv i takových význačných osobností, jako např. antropologa Franze Boase.
V newspeaku, jazyku jenž strana postupně vytváří, jazyku  v němž už ani nebude možné myslet závadně, v němž již samotné myšlení proti straně, jakýkoliv ideozločin, nebude možný, jednoduše proto, že nebude obsahovat jazykové prostředky jak ho vyjádřit, zpozorujeme zase přímí vliv hypotéz Sapira a Whorfa.
Sociolog a andragog najde v románu nástin systému výchovy a vzdělávaní mládeže i dospělých, zasazeného do rámce totalitní společnosti. Systému vzdělávání, jenž přetrhává vazby tradiční rodiny, přirozená pouta dítěte k rodiči, systému, jenž vychovává fanatické zastánce hrůzné ideologie, jejichž jediným otcem, rodinou a snad i svědomím je Velký Bratr.
Závěr románu je pak z této pozice sondou do chování lidí nacházejících se v mezní situaci, ne nepodobnou Todorovovu popisu lidí internovaných v nacistických koncentračních táborech. Vědci zabývajícímu se chováním člověka, ať již v sociálním kontextu či jen v rámci jednotlivce, se tak  naskýtá možnost prověřit autorův model chování osob čelících mezní situaci, model jenž jistě vycházel ze stejné zkušenosti z jaké vycházel i sám Todorov, a porovnat jej se svými teoretickými i praktickými poznatky z oboru. 
 
Pokud se zamyslíme nad dějiným vývoje v druhé polovině 20. století a tím, že Orwellovo ústřední dílo v zníká v roce 1948, musíme konstatovat, že George Orwell svými knihami Farma zvířat a 1984 dokázal budoucnost velmi dobře předpovědět. Naštěstí realita nebyla nikdy tak krutá. V knize je řečeno: „Pokud chcete vidět obraz budoucnosti, představte si botu dupající po lidské tváři - navždy." Naštěstí u nás platí, že 2+2=4, nemusíme se bát ideopolicie, která by nás sledovala na každém kroku. Totalitní systémy však stále ovládají mnoho zemí. Proto jsou Orwellovy knihy stále aktuální. Jen proto, že bolševický totalitní systém v bývalém Sovětském svazu padl, není svět svoboden. Názvy a prostředky se mění, ale cíl zůstává stejný. Orwellův boj s "větrnými mlýny" nesvobody, demagogie a vzletných frází, které v sobě skrývají smrt, je namířen proti všem lžím a všemu utlačování, a proto bude mít co říct i následujícím generacím.