UNIVERZITA PALACKÉHO V OLOMOUCI
Filozofická fakulta
Katedra Sociologie a Andragogiky

Jan Pajer (F03728)
Sociologie – Andragogika
magisterské studium
imatrikulační ročník 2003

Tzvetan Todorov: Dobytí Ameriky, problém druhého

Sociologický proseminář II (KSA/SGP2)

Referát

V Zábřehu 31.5.2004

      Tzvetan Todorov se narodil roku 1939 v bulharské Sofii.Vysokoškolská studia, která započal na sofijské univerzitě, dokončil v Paříží, kde se také roku 1963 usadil. Od počátku šedesátých let působil jako vědecký pracovník v lingvistickém oddělení pařížského Národního centra vědeckého výzkumu. Proslavil se významnými  pracemi z oblasti literární teorie, lingvistiky a kulturologie. 

      Kniha Dobytí Ameriky (1982) se dělí do čtyř kapitol: Objevit, Dobýt, Mít rád, Poznat, na jejichž pozadí se odehrává dobrodružství vzájemného dorozumívání a tragického neporozumění si dvou zcela odlišných kultur na počátku novověku. K ilustraci obecných úvah o znacích a komunikaci Todorov použil autentických textů, deníků, dopisů a pojednání a jejich autory – objevitele, dobyvatele, misionáře – učinil postavami napínavého příběhu. Na příkladu objevení (dobytí) Ameriky se todorov snaží ukázat, jak přistupujeme k jiným kulturám. Jak Já objevuje druhého? Jak se k druhému chová, pokud zjistí, že je odlišný? Todorov vidí rok 1492 jako zlom v dějinách lidstva. Žijeme v čase tak novém a ničemu nepodobném. Svět je hotový, objevený, malý.

      Hned z  počátku svého vyprávění autor do hloubky analyzuje důvody Kolumbovy cesty včetně jejich důsledků a dopadů. Ptá se, co bylo impulsem k uspořádání oné objevné výpravy v roce 1492? Todorov vysvětluje, že Kolumbovým záměrem bylo nejen získání zlata, ale i „vyšší poslání“, tedy šířit křesťanství. Kolumbus odplouvá v čele křižácké výpravy bojovat za pravdu a víru. Cítí se vyvolen, neboť již jeho jméno cosi vypovídá: Kryštof  - nesoucí Krista, Kolumbus - Kolón, tedy ten, kdo zalidňuje. Todorov poukazuje na to že Kolumba k objevení Ameriky (též i k položení základu nové nestředověké etapy, jak ji dnes chápeme) paradoxně přivedlo středověké uvažování. Položil základní kámen nového světa, ale současně tam již on sám nepatřil. 
Kolumbovo myšlení bylo ryze středověké, že nejvyšší rozhodnou moc má autorita svatých knih. Víra tedy výrazně ovlivnila Kolumbova rozhodnutí (kam, jak a proč plout). Kolumbus se tak např. domnívá, že objevil ráj – Indiáni jsou nazí, tedy ještě nebyli vyhnáni z ráje. Kolumbus Indiánům nerozumí, ani se nesnaží porozumět. Vnímá je povrchně a nerespektuje je jako rovnocenné partnery. „Kolumbus buď uzná, že to, čím se Indiáni dorozumívají, je jazyk, ale nepřipouští, že je  jiný. Nebo uzná, že je jiný, ale pak to není jazyk.“ Indiány považuje za rostliny a psy, za pohany, kteří čekají na křesťanství. Na pravou víru, která je jediná neomylná a kterou jim přiváží právě Evropané.  Vše co Kolumbus nachází, každý nový objev, je ihned přejmenován, čímž je  vyjádřena svrchovanost křesťanské víry a Španělského království.  

       „Španělé dávají víru a berou si zlato, Indiáni jsou stvořeni k tomu, aby poslouchali.“  Kolumbus a jeho muži představují v Americe prototyp evropského uvažování – sebestřednost a ztotožnění vlastního já s vesmírem. Své „objevování“ obhajují šířením křesťanství, avšak tato duchovní expanze je spjata s materiálním dobýváním. Pokud  Indiáni odmítnou vydat zlato, následuje vojenské podmanění. Šíření víry je v Kolumbově mysli spjato se zotročením. „Kolumbus objevil  Ameriku, avšak neobjevil Američany, epizoda roku 1492 je tak zjištěním a zároveň odmítnutím toho, že lidé jsou různí.“

      V další části knihy autor rozebírá již jinou epizodu, totiž Cortezovo podmanění a dobytí Mexika. Cortez dokázal využít rozporů mezi různými etniky, které byly na mexické půdě, pasivitu mexického panovníka Moctezumy a nedostatečné válečné připravenosti a zaostalosti. „Tehdejší Mexiko nepředstavuje homogenní stát, nýbrž konglomerát národů porobených právě Aztéky, kteří jsou na vrcholku pyramidy. Takže Cortez jim bude často připadat ne jako ztělesněné zlo, nýbrž jako menší zlo, svým způsobem jako osvoboditel, jenž jim umožňuje setřást jařmo bezprostředně blízké a tím i zvlášť nesnesitelné tyranie.“   Cortez však dokázal využít i něco, co na první pohled zůstává skryto – onu odlišnost a jinakost Mexičanů, která se projevovala v jejich jazyku, myšlení, chápání i pojímání dějin. Todorov se táže: „Nezvítězili náhodou Španělé pomocí znaků?“
      Cortez velice brzy zjistil, že Mexičané chápou a prožívají  svůj čas jinak, než Evropané,  cyklicky (vše je určeno a předpovězeno předky). Mexičané dodržují přísná pravidla společenského života, neexistuje nic nepředvídaného, panuje pořádek a řád. Z čehož vyplývá, že individualita prakticky neexistuje. Na prvním místě je vztah ve skupině. Člověk tu má větší váhu jako předmět hovoru, než jako adresát. Přítomnost je srozumitelná, jen pokud je v minulosti ohlášena. A tato skutečnost hraje do karet Španělům – Moctezuma  nedokáže improvizovat, nedokáže se rozhodnout, protože knihy předků mlčí. Todorov poukazuje na to, že existují-li dva druhy komunikace, musí existovat i dva druhy války. Improvizace, strategie a lest charakteristické pro Španělský způsob vedení bojů a na rituálech postavený způsob válčení Indiánů. Jak mohou „staré obyčeje“ odolat strategicky plánované a na „míru šité“ snaze o jejich likvidaci? 
Postava Cortése, u které můžeme nalézt autorovu snahu o zachycejí jistého posunu španělské mentality, je tedy další velmi významnou postavou Todorovova příběhu. Cortés chce oproti Kolumbovi Indiány nejprve pochopit a poté „uchopit“. Cortez se snaží porozumět znakům mexické kultury, jejich jazyku, rituálům a skrytým významům. Dokáže improvizovat, manipulovat a klamat. Moc dobře si uvědomuje, že výsledek dobývání záleží značnou měrou na pověsti, jakou si Španělé v Mexiku vybudují, a že k ovládání druhých je třeba informací.

      V kapitole Mít rád Todorov popisuje, že Španělé obdivovali mexickou kulturu (šaty, šperky,  architekturu). Ovšem obdiv současně neznamená rovnoprávnost: Španělé chápali Mexičany jako subjekty, které vytváří objekty jejich  zájmů. Ale jako individua, bytosti s vlastními emocemi, názory a hodnotami je nebyli schopni uznat. „…neznamená-li pochopit zároveň plně uznat druhého jako subjekt, může se z něj stát uchopit, a porozumění může vést k vykořisťován;poznání se podřídí moci.“  Což se také stalo, Indiáni byli zotročeni. Mamon a touha druhého ovládat dohnali Evropany k násilí, masakrům a krutostem páchaných na Indiánech. Rozdílnost byla v tomto případě chápána jako podřadnost. Jiný se rovnal horší. Neschopnost Evropanů „pochopit a uznat“ vedlo ke genocidě a nesmyslným obětem. Tolerance, všemožně propagovaná a hlásaná křesťanstvím,  přestala existovat. Myšlenky o rovnosti všech lidí byly převálcovány „chtíčem“ a egoismem.

Autor se ve své knize velmi podrobně zabývá přístupem Španělů k Indiánům jako živým bytostem, lidem. Indiáni jsou od počátku Španěly považováni za méněcenné a podřízené. Autor se zamýšlí nad tím,  kde a v jaké míře tato nerovnost vzniká. Spor rovnosti a nerovnosti řeší formou veřejného dialogu velmi významných postav tehdejší doby, do jejichž úst vložil své argumenty o dané problematice. 

      Palacios Rubios píše v roce 1514 dílo o nerovnosti Indiánů a Španělů. Indiánské dějiny líčí z evropské perspektivy a díky své perspektivě haní  vše, co je pro Indiány posvátné. Na základě těchto textů, které vykládají conquistu jako Boží přikázání, bují xenofobie a rasismus. „Kdo bude popírat, že střelný prach, užije-li se ho proti pohanům, voní našemu Pánu jako kadidlo?“ 

Jiný pohled nám nabízí Las Casas: Prosazuje sice kolonizaci, ale kolonizátory by neměli být vojáci, nýbrž kněží. Casas mluví o zemi Indiánů jako o ženě, které je nutné přidělit správného (křesťanského) manžela a vyrvat ji ze spárů zvrhlého (pohanského) otce. O emancipaci tu však není ani zmínka.
Nabízí se otázka, zda je správné snažit se ovlivňovat a měnit jednu  kulturu podle hodnot a norem druhé - silnější kultury. Je všechno ovlivňování neblahé jen kvůli tomu, že je zvenčí? Todorov nám ukazuje, že ne. Každé setkání dvou rozdílných kultur přináší pozitiva i negativa. Co je důležité, je komunikace, která při difuzi musí nutně nastat. Schéma, které autor nabídl, pochopit-uchopit-zničit se dá nahradit schématem otrokářství-kolonialismus-komunikace avšak v opačném pořadí (pochopit - komunikace, uchopit - kolonialismus…). Argumentem je mu fakt, že ty nejbohatší kultury jsou ty smíšené. 

Z kapitoly, nazvané Poznat, je jisté to, že Las Casas přeběhl dobu. Tím, že se snaží obhajovat kult lidských obětí vyšším náboženským cítěním Indiánů, tím, že uznává, že i oni mají své bohy, ke kterým se modlí, nepřímo říká: Každý má své vlastní hodnoty. „Univerzalia platí výhradně v oblasti formy.“ K podobným názorům, blížícím se modernímu uvažování, dospěli i jiní autoři, kteří navíc, na rozdíl od Las Casase, přišli do přímého kontaktu s Indiány. Prvním, koho Todorov uvádí byl Durán, dominikán, který se narodil ve Španělsku a okolo pátého roku života se přestěhoval do Mexika. Je tedy vychováván na místě samém. Indiánům rozuměl více než kdokoliv jiný, dokázal si jejich znaky přeložit do svých. Myslí si, že je třeba zahladit pohanství, aby bylo možné nastolit křesťanství. Zároveň si ovšem uvědomuje, že pohanství se musí porozumět, aby se dalo vymýtit. „Přál bych si, aby všechny staré obyčeje upadly v zapomnění a zanikly. Všechny!“  Durán si všiml několika znaků, které mají pohanství a křesťanství společné. Ve svém bádání došel k zajímavému názoru, totiž že Aztékové jsou jeden ze ztracených kmenů Izraele. „Buď to byla, jak říkám, naše svatá křesťanská víra v této zemi  známa, nebo náš zlořečený protivník ďábel přiměl Indiány, aby skrze obřady naší katolické víry uctili a oslavili jeho samotného, čímž by mu sloužili a klaněli se mu.“ 
Druhý z mužů je Sahagúna, františkán, který se naučil Indiánskému jazyku. Ve svém díle Obecné dějiny Nového Španělska popisuje kulturu, hodnoty, myšlení a zvyky Mexičanů. Jako profesor latiny na první univerzitě v Mexiku ctí zásadu: Je třeba poznat mravy adepta křesťanství, tak jako je třeba poznat nemocného, chceme-li ho uzdravit z nemoci. Ve své knize snaží o naprostou věrnost informací, které mu podávají domorodci. Snaží se nepozměňovat text a své komentáře od něj přísně a přehledně oddělovat. Nehodnotí, jen popisuje. Avšak musí překládat do latiny, což vede k určitým odchylkám. Sahagúna tvrdí, že nelze vyvrátit modly, aniž by tím nevyvrátili samu společnost. Na základě svých obrovských znalostí dospívá k odvážnému názoru, že  “…snad by bylo lepší ponechat jejich kulturu tak a na křesťanství je neobracet.“ Tito duchovní s sebou přinášejí názory, které voní novotou. Jsou předzvěstí vzájemného respektu a tolerance, dialogu mezi kulturami. Dialogu, který by nebyl zvláštní směsicí dvou monologů. 

„Objevování druhého probíhá postupně: od vnímání druhého jako objektu a neoddělitelné součásti okolního světa, až k tomu, kdy se druhý jeví jako subjekt, rovnoprávný s já, a přitom odlišný.“ Tři sta padesátileté evropské snažení asimilovat druhého     a přetvořit jej k obrazu svému má za následek, že životní styl Evropanů se rozšířil po celém světě. Toto západní Evropě umožnila její schopnost pochopit druhé a díky ní i schopnost adaptace a improvizace, kdy se ve dvou fázích tohoto procesu nejprve zajímá a částečně ztotožní s druhým a potom dokáže potvrdit svou vlastní identitu a přetvořit druhého k obrazu svému. 
„Alespoň v rovině ideologické se snažíme zkombinovat to, co pokládáme za lepší z obou možností; chceme rovnost, která by s sebou nenesla zestejnění, ale zároveň i rozdílnost, která by se nezvrhla ve vztah nadřazenosti a podřízenosti; doufáme, že dokážeme spojit výhody obou modelů; toužíme obnovit smysl pro společenské a neobětovat přitom hodnotu individuálního.“ 

Todorov na příkladě dobytí Ameriky ukázal, co se může stát, když se nedaří druhého objevit. Pokud neobjevujeme, dobýváme. Poznání sebe sama se rodí z poznání druhého, znalost historie nám tak umožňuje přemýšlet o sobě a objevovat podobnosti i rozdíly.
 Dějiny slouží pro výstrahu a poučení. „Nepoznáme-li historii, hrozí nám, že ji budeme opakovat, ale známe-li ji, neznamená to, že víme, co je třeba dělat.“

Literatura a zdroje 

Todorov, T.: Dobytí Ameriky, problém druhého. Praha: Mladá Fronta, 1996.