UNIVERZITA PALACKÉHO V OLOMOUCI
Filozofická fakulta
Katedra Sociologie a Andragogiky

Jan Pajer (F03728)
Sociologie – Andragogika
magisterské studium
imatrikulační ročník 2003

Edward O. Wilson: O lidské přirozenosti

Sociologický proseminář (KSA/SGP1)

Referát

V Zábřehu 12.12.2003

Edward Osborne Wilson (*1929 Alabama, USA) patří mezi nejvýznamnější současné světové biology a ekology. Je nositelem Národní medaile USA za přírodní vědy, Tylerovy ceny za významný přínos k ochraně životního prostředí a mnoha dalších prestižních ocenění. Stal se jedním ze zakladatelů sociobiologie. Wilson je autorem a spoluautorem celé řady knih, z nichž k nejznámějším patří The Insect Societies (1971), Life on Earth (1973), Sociobiology: The New Synthesis (1975), On Human Nature (1978), Genes, Mind, and Culture (1983), Promethean Fire (1983), Biophilia (1984), The Ants (1990), The Diversity of Life (1992).

Co můžeme rozumět pod pojmem lidská přirozenost? „Zvláštnosti v rozhodování odlišují jednu lidskou bytost od druhé. Avšak užívaná pravidla jsou natolik těsná, že se rozhodnutí, která činí všichni jedinci, ve větší míře překrývají a že dochází ke konvergenci dostatečně silné, abychom ji mohli nazvat lidskou přirozeností.“  Autor se v knize zcela v duchu biologie snaží  alespoň v hrubých rysech načrtnout minulý průběh evoluce. Po obecném nástinu svých stanovisek se Wilson věnuje čtyřem základním kategoriím lidského chování: Agresivitě,  Sexualitě, Altruismu a Náboženství. Autor zde hledá podobnosti mezi chováním zvířat a člověka. Na základě nalezených podobností poukazuje na původní, evoluční, podněty vedoucí ke vzniku dané vlastnosti u člověka. Takto formulovaný model lidského chování se zdá být v přímém rozporu s moderními modely lidského chování jenž postulují sociální vědy. Může být tedy tato kniha pro vědce studující humanitní vědy nějakým přínosem? Myslím že ano. 
Pokud totiž budeme se zaujetím číst  tuto knihu s prozaickým názvem O lidské společnosti, můžeme postupně jako sociologové, obohaceni o poznatky z oboru etnologie a sociobiologie, dojít k novému modelu vlivů jež určují a ovlivňují lidské chování.  Pěkným příkladem nového konceptu pojetí lidského chování, o který by mohla sociobiologie, sociologii obohatit, je načrtnut v kapitole agresivita. Wilson zde vlastně přijímá antropologický pohled „kulturního vzorce“. Uvádí studii antropologa Richard G. Sipese.
 „Sipes poznamenává, že jestliže je agresivita jistou kvantitou v mozku, která se hromadí a potom vybíjí, jak to tvrdí model vybití pudu, tak toto vybití může nabýt buď formy války, nebo nejzřejmějších náhradních činností místo ní, jako jsou bojové sporty, ... Je-li tomu tak, pak se vzrůstem aktivity ve formě válek by měla poklesnout aktivita v oblasti druhotných náhradních činností. Je-li však násilná agresivita naopak projevem potenciálu, který se učením zvyšuje, pak zvýšení válečné činnosti by mělo být provázeno i vzrůstem náhradních činností. ... Sipes zjistil, že model kulturního vzorce vítězí nad hypotézou vybití pudu: válčení je provázené větším rozvojem bojových sportů a jiných druhotných forem násilné agresivity.“ 
Jak Wilson podotýká  - agresivní chování je naučené, avšak proces učení je naprogramován. Takto postulovaný staronový model, pak definuje lidské chování „jako strukturované, předpověditelné formy vzájemného působení mezi geny a prostředím. Tato teorie je ve shodě s teorií evoluce a  měla by uspokojit oba tábory angažované v starobylé kontroverzi v otázce „příroda nebo výchova.““ Tedy, je nám geneticky dána schopnost se učit některé vzorce chování, ale již samotné tyto vzorce přejímáme z kulturního prostředí. Máme jen schopnost se je naučit, máme k nim  dispozice. 
	
Pokud bych rozvíjel autorovu teorii, mohl bych ji podepřít velmi zmámím  příkladem nesocializovaných dětí. Na následných pokusech o socializaci takových jedinců, lze jasně demonstrovat, že schopnost „učit se“ je vrozena a determinována. Je zde vidět že existuje jisté „kritické období“ v ranné fázi vývoje jedince, kdy máme vrozeně schopnost se učit např. jazyku či jiným složitým úkonům, a že  pokud toto období promeškáme je již pozdě, aby  se dali tyto „činnosti“ zvládnout. Schopnost naučit se např. jazyk je nám tedy vrozena a je i přímo determinována na určité období našeho vývoje. Stejně tak schopnost naučit se kulturní vzorce chování, socializovat se. Avšak jaké ty vzorce chování to budou již určuje to okolí. Kulturní prostředí místo přírody pro nás zvolí tu „nejlepší strategii“ pro přežití. Využíváme vrozených predispozic, ale jsme je schopni přetvořit do nových impulsů.  Do jisté míry tak překračujeme svůj genetický kód, ikdyž stále na něm  musíme stavět. 

	Tento pohled „střední cesty“, by nám  mohl pomoci dívat se na jisté společenské jevy z komplexnějšího pohledu. Do jisté míry ze dvou stran. A tam kde nám již k odpovědi na jisté sociální jevy nebude stačit jedna koncepce, budeme se moci opřít o tu druhou. Uvedu příklady. 	
	
	Pokud by jsme se drželi striktně modelu biologické determinace a mluvili například čistě z této pozice o rozdílech mezi pohlavími, jen těžko z tohoto postu vysvětlíme např. současné sexuální chování žen. V době kdy ženy mají díky moderním antikoncepcím daleko větší  svobodu v sexuálních vztazích, se začíná rozdíl v promiskuitě mezi muži a ženami stírat. Jak to že se tak ale chovají, když by z pohledu biologie vlastně jdou proti svým vrozeným reprodukčním strategiím? 
	A naopak. Jak sociologie vysvětlí například institut rodiny? Jak to, že zatím co se některé části společenské struktury  mění, zůstává třeba institituce  rodiny poměrně  stálým a neměnným prvkem s jen malou diversitou mezi jednotlivými kulturami? Nesvědčí zase tento úkaz o jisté determinaci a  volbě  evolučně osvědčených modelů? 

Na těchto příkladech vidíme jaké výhody nám může širší pohled na příčiny sociální reality přinést. Myslím, že pro sociologii to může být obohacujícím prvkem, jenž ji může dovést dál v poznání člověka a lidské společnosti. 

Ještě bych se zastavil u konceptu náboženství, jemuž autor věnoval jednu část knihy. Autor píše že náboženství je v každé známé společnosti, že náboženská víra je naprogramovaná predispozice díky genetické evoluci. Náboženství je oporou, která dává člověku jistotu jakéhosi řádu. Stalo se evoluční výhodou. Zde si však můžeme položit otázku: „Jak to tedy, že ne všichni lidé jsou věřící? Pokud to máme v sobě naprogramované, tak jak to, že jsou někteří lidé nebo dokonce kultury ateisté?“ 	
Nejprve tedy o samotném konceptu náboženství. Podle Wilsona náboženství pomáhá některým lidem překonávat nesnáze a těžkosti života. Pomáhá utužení identity, poskytuje člověku členství ve skupině, a tím mu dává v životě cíl. Zde bych s autorem souhlasil, převedl bych vše na existencionální rovinu. Krásným symbolem budiž nám kniha Genesis. Člověk ochutnal jablko poznání, uvědomil si že je „nahý“ a oděl se. Trestem mu bylo vyhnání z ráje. Je to krásný symbol. Člověk svým vědomím překročil zvířata, získal individualitu a poznání. To vše však bylo trpké. Najednou si uvědomil že ta jeho individualita je odtržením od celku, že stojí osamocen, najednou musí čelit pocitům prázdnoty. Uvědomuje si vlastní zánik i nicotnost sebe v celém koloběhu bytí, vidí že proud času smete v prach ho i veškeré jeho dílo. To vše ho přivádí do existencionální krize. A tak potřebuje opěrnou hůl. Potřebuje nějaký smyl v něž by mohl věřit. Je to vlastně moudrost, jež mu velí „jednou pro vždy mnohé nevědět“, je to pud sebezáchovy. Snad teprve až bude po světě kráčet Nietzscheův „nadčlověk“, jež sám „bude smyslem země“, pro nějž bude samotná jeho existence, se vší tou  tragédií smyslem, jenž unese to, co Nietzsche nazývá  „tragickou moudrostí“. Bude on schopen čelit hlubokému a neřešitelnému rozporu, jež je rozporem samotného života, ale i zde, i zde zůstává víra. Víra ve věčnost, ve věčný návrat. A zde nacházíme odpověď na výše položenou otázku. Každý totiž máme svou víru, i ateista v něco věří, touží po věčnosti a celku. A když ho nenachází v náboženství, může ho najít třeba ve službě „věčné“ ideologii či jen své vlastní vnitřní víře. Je, bylo a nejspíš to tak bude vždy. Chce se mi až  říci, je to lidskou přirozeností.