Zygmunt Bauman: Myslet sociologicky

Úvod: SOCIOLOGIE? K ČEMU?

příbuznost 3 věd:
HISTORIE – pojednává o činech, k nimž došlo v minulosti a dnes se již nevyskytují
ANTROPOLOGIE – pojednává o lidském jednání ve společnostech prostorově od nás        vzdálených a jiných než společnost naše 
SOCIOLOGIE – soustředí se  na jednání současné nebo na takové obecné kvality činnosti, které se časem nemění; zaměřuje svoji pozornost na jednání odehrávající se v naší společnosti nebo na takové aspekty činnosti, které se od jedné společnosti k jiné nemění

-	Dalšími příbuznými vědami POLITICKÁ VĚDA, EKONOMIE, PRÁVNÍ VĚDA
-	O světě: To co opravdu známe, není tudíž svět jako takový, ale to, co se světem děláme. Uskutečňujeme, dá – li se to tak nazvat, svůj obraz světa, model úhledně poskládaný ze stavebních kamenů, jež nám dal náš jazyk a výchova.
-	Rozdíly mezi vědeckými disciplínami neodrážejí přirozené rozdělení světa, je to naopak dělba práce mezi vědci, co se promítá na mentální mapu světa, kterou si neseme v našich myslích a kterou poté uskutečňujeme ve svých skutcích.
-	To co sociologii vyděluje a dává jí odlišný charakter je tendence nahlížet lidská jednání jako prvky širších konfigurací.
-	Sociologie je hlavně způsob myšlení o světě (o tomtéž světě lze uvažovat i jinými způsoby).
-	Všechno o čem mluví sociologie, už předtím v našich životech bylo.
-	Sociologický diskurz je otevřen dokořán .

4 zárodečné rozdíly v přístupu sociologie a zdravého rozumu:
1.)	Sociologie se snaží ( na rozdíl od zdr. roz.) podřídit přísným pravidlům zodpovědného diskurzu, který se má za atribut vědy.
- Naše společná důvěra v hodnověrnost přesvědčení potvrzených vědou se velkou měrou  
         zakládá na naději, že vědci se skutečně budou řídit pravidly zodpovědného diskurzu.
2.) Rozdíl rozsahu pole z něhož se dá čerpat materiál k úsudku – pro většinu z nás 
     (neprofesionálů) se takové pole omezuje na námi žitý svět: jednostrannost individuálních  
     životních zkušeností, kusost informací. Takové nedostatky lze napravit tehdy, když někdo
     posbírá a postaví proti sobě  zkušenosti čerpané z řady jednotlivých životních okruhů, 
     potom vyjde najevo neúplnost individuálních zkušeností, ukáže se složitá síť vzájemných
     vazeb a závislostí.
3.)	Třetí rozdíl mezi sociologií a zdravým rozumem spočívá v tom, jakým způsobem přistupují k osmyslnění lidské reality: máme sklon vnímat veškeré události a procesy vnějšího světa jako důsledek něčí záměrné činnosti X proti tomuto personifikujícímu světovému názoru se sociologie staví, neboť své zkoumání začíná u konfigurací (sítí závislostí) a ne u individuálních aktérů jednání. Uvažuje – li člověk sociologicky, pokouší se dobrat smyslu lidské situace analýzou mnohotvárných sítí vzájemné lidské závislosti – té nejtvrdší lidské reality, jež objasňuje jak naše aktivity, tak i motivy, které k nim vedou.
4.)	Zdravý rozum je založen na důvěrné obeznámenosti se světem okolo, ale ta je zapřisáhlým nepřítelem zvídavosti a kritičnosti – je potřeba dělat ze samozřejmých věcí záhady – oddůvěrňovat důvěrné. To vede mnohdy k pobouření, může ukázat, že např. náš způsob života je jen jeden z možných, ne jediný přirozený. Oddůvěrnění může ale i  odkrýt nové a dosud neočekávané možnosti, jak prožít život  s jasnějším vědomím vlastního já, s větším porozuměním a snad také větší svobodou a možností jej ovlivnit.
-	Sociologie je v neustálém styku se zdravým rozumem a chce překonat jeho omezenost.

- Myslet sociologicky znamená o něco plněji rozumět lidem kolem nás.
-	Upevňování individuální svobody prostřednictvím jejího zakotvení v pevných základech svobody kolektivní má destabilizující účinek na stávající mocenské vztahy (jež jsou svými strážci obvykle označovány jako ten pravý společenský řád).

Kapitola první: SVOBODA A ZÁVISLOST

- Svoboda znamená schopnost rozhodovat a volit.
-	Internalizace skupinových norem=proces nabývání základních nepostradatelných  
      dovedností života ve společnosti:

   GEORGE HERBERT MEAD, am. sociální psycholog zavedl pojmy vnitřní Já (I) a 
    vnější Já (Me), postihující dualitu vlastního Já (self)
    - vnější Já: představa očekávání, která vůči mně mají jiní
                       uskutečňuje se jeho prostřednictvím role, již hraje skupina v utváření subjektu
    - vnitřní Já: niterné jádro subjektivity každého člověka, v níž se vnější sociální požadavky, 
      očekávání a nároky zkoumají, hodnotí, inventarizují a dostávají konečnou podobu.
    - vzpomínky na odměněné a potrestané činy postupně nepozorovaně přejdou 
      v neuvědomované pochopení pravidla 
    - osobnost dítěte se vyvíjí v interakci mezi dítětem a  jeho prostředím, přičemž obě strany
      jsou stejně aktivní a iniciativní
    - dítě se učí volit mezi alternativami a nést zodpovědnost za vlastní činy; vnitřní Já
       představuje právě tyto vlastnosti
    - čím silnější je vnitřní Já, tím autonomnější se stává osobnost dítěte
    - klíčový úkol v oddělování vnitřního a vnějšího Já dítěte představuje hraní rolí

 
SIGMUND FREUD, zakl. psychoanalýzy, měl za to, že celý proces spontánního vývoje a  sociální organizace lidských skupin lze vyložit z hlediska potřeby kontrolovat projevy společensky nebezpečných pudů, především instinktu pohlavního a agresivního. Tyto instinkty nikdy úplně nezmizí, lze je jen na čas zatlačit do nevědomí. V tomto zapomnění je drží Superego=internalizované poznání požadavků a tlaků vznášených a vyvíjených skupinou.   
   
-     z toho všeho vyplývá, že:
Procesy formování vnitřního Já a vnějšího Já, potlačování instinktů a vytváření Superega se označují jako socializace.
      - socializován jsem tehdy, pokud jsem byl skrze internalizující sociální tlaky přizpůsoben
        životu a jednání v rámci skupiny: pokud jsem si osvojil dovednost chovat se takovým
        způsobem, který společnost připouští, a tudíž být svobodný, nést zodpovědnost za vlastní
        činy.

 - vybírat si ty zájmy a životní styly, které pro nás mají význam znamená zvolit si z mnoha
    jednu vztahovou, referenční skupinu, vůči níž poměřujeme naše chování a máme ji za
    normu po celý život.
    - normativní referenční skupiny: skutečně stanovují normy mého chování, pozorují co 
      dělám, takže jsou sto normativně ovlivňovat mé jednání odměnou či trestem, potvrzením
      či korekcí ( např. rodina, přátelé, učitelé, nadřízení na pracovišti, sousedé,…)
     - komparativní referenční skupiny: nejsem jejich členem, neboť zůstávám mimo jejich
       dosah; dochází zde k jednostrannému připsání důležitosti: považuji jejich normy a
       jednání za důležité, zatímco moje existence je v podstatě nezajímá; velké vzdálenosti.
     - v souvislosti s neustálým působením médií a hlavně televize – informacím odlišných
       způsobech života, roste role komparativních vztahových skupin v utváření dnešních
      osobností

-	sekundární socializace:  nastává v situaci, kdy se najednou dramaticky vyjeví nedostatečnosti a neadekvátnost dřívější – primární – socializace. 
-	je způsobena spíše změnou vnějších sociálních podmínek

Kapitola druhá: MY A ONI

Alfred Schutz – americký sociolog, zakladatel fenomenologické školy v sociologii: „Z hlediska každého jedince lze všechny ostatní příslušníky lidstva zanést na pomyslnou přímku představující kontinuum poměřované sociální distancí, vzdáleností, která se zvětšuje v souvislosti s tím, jak se smršťuje rozsah a intenzita sociálního styku:
Já jako výchozí bod – ti, kteří jsou vyznačeni nejblíže, jsou mí společníci, s nimiž přicházím do styku bezprostředně, tváří v tvář. Tito společníci zaujímají pouze malé rozpětí většího sektoru osídleného mými současníky, tedy lidmi žijícími ve stejné době jako já, s nimiž mohu potenciálně takové vztahy tváří v tvář navázat. Kromě současníků jsou na mé mentální mapě ještě mí předchůdci a následovníci, moje komunikace s nimi je neúplná, jednostranná a musí takovou zůstat. Předchůdci mi mohou zanechat poselství – říká se mu tradice a je uchováváno historickou pamětí.

Pocit sounáležitosti –    vnímaní jiných lidí jako subjektů stejných jako my sami
-     zahrnuje empatii: schopnost a ochotu postavit se do situace jiného 
                                      člověka, vidět věci jeho očima
–	z přináší s sebou soucit: schopnost radovat s z radosti druhého a být 
smutný nad jeho zármutkem 
–	takový pocit sounáležitosti je nejjistější známkou duševní a morální 
      blízkosti  

Rozdíl mezi my a oni se v sociologii někdy prezentuje jako rozdíl mezi vlastní skupinou (in – group) a cizí skupinou (out – group). Tato dvojice protikladných postojů je nerozlučná, nemůžeme se cítit in – group, aniž bychom nějak nepociťovali out – group, a naopak.
-	tato opozice je v první řadě nástrojem, který požívám ke kreslení mapy mého světa (mým principem klasifikace)
-	vzájemná pomoc, ochrana a přátelství jsou pomyslná pravidla života ve vlastní skupině
-	existují dva typy vlastní skupiny:
1.	malá skupina, jejíž všichni členové se pravidelně setkávají tváří v tvář (e.g. rodina),
2.	velká a rozptýlená, že člověk potká tváří v tvář jen několik z jejích předpokládaných členů: typickými příklady této kategorie jsou třída, pohlaví a národ, tzv. imaginární komunity  

Nepřátelství, nedůvěra a agresivita vůči cizí skupině vyúsťují v předsudek, který je zpětně dále zmnožuje.
Předsudek znamená kategorické a paušální odmítnutí připustit, že by nepřítel mohl mít nějakou ctnost, spojené s tendencí zveličovat veškeré jeho neřesti.

Autoritářská osobnost – lidé s vysokou úrovní předsudečnosti, stojící také většinou důrazně 
                                          a nutkavě na straně uniformity. Nejsou připraveni snést jakoukoli 
                                          odchylku od  přísných pravidel chování, a jsou tudíž příznivci silné
                                          moci schopné zabránit lidem vybočit z řady.

 Pocit nejistoty – vzniká drastickou změnou obvyklých a důvěrně známých životních
                           podmínek, spojeno s ideou ostrých hranic mezi vlastní a cizí skupinou
                           a tendencí střežit integritu vlastní skupiny.  

Norbert Elias: analýza situací generujících předsudky v teorii etablovaných a outsiderů:
-	příliv nově příchozích outsiderů vždy představuje výzvu životnímu způsobu etablované
      populace, i když je objektivní rozdíl mezi nově příchozími a usazenými obyvateli třeba
      jen nepatrný. Napětí vyvstávající z nutnosti uvolnit nováčkům nějaký prostor a z jejich
      potřeby najít si své místo ponouká obě strany ke zveličování rozdílů (jindy nevýrazné rysy
      jako překážky spolužití). Outsideři nejsou toliko jiní a cizí, jsou také „nájezdníky“, 
      vetřelci bez jakéhokoli oprávnění být zde.

Gregory Bateson, am. antropolog: schizmogeneze – logicky vyplývající řetězec akcí a reakcí: nepřátelské postoje si poskytují vlastní zdůvodnění, neboť vyvolávají nepřátelské chování u druhé strany.

1.	SYMETRICKÁ SCHIZMOGENEZE: každá strana reaguje na známky síly svého 
protivníka. Kdykoli soupeř ukáže sílu a odhodlanost, hledá se ještě silnější projev moci a rozhodnosti. Nejvíce se obě strany bojí toho, aby nebyly pokládány za slabé a váhavé.  S.S. plodí na obou stranách konfliktu touhu po prosazeních vlastních názorů a v podstatě ničí možnost racionální argumentace a dohody.
2.	KOMPLEMENTÁRNÍ SCHIZMOGENEZE: Schizmogenetický sled kroků je
komplementární, když jedna strana zvyšuje svou odhodlanost v souvislosti s projevem slabosti na straně druhé, zatímco druhá strana snižuje svůj odpor, je – li konfrontována s ukázkou rostoucí síly protivníka = typická tendence každé interakce mezi dominantním a subdominantním partnerem.
3.	Existuje ještě třetí typ rámce, v němž se může interakce odehrávat – RECIPROCITA:
zde se spojují charakteristiky obou shora uvedených modelů, ale děje se to způsobem, který neutralizuje jejich sebedestruktivní tendence. Jednotlivé případy interakce jsou asymetrické, v dlouhodobé perspektivě se však jednání obou stran navzájem vyvažuje a vztah je tedy v „rovnováze“. Reciprocita je prostě vztah, v němž může každá strana nabídnout něco, co druhá potřebuje.
Určitá forma reciprocity charakterizuje většinu systémů interakce.

Kapitola třetí: CIZINCI

Významným rysem cizinců je, že jsou do značné míry známí. Abych mohl v nějakém člověku vidět cizince,  musím o něm nejdříve pěknou řádku věcí vědět.

O cizí skupině lze říct, že je pro vlastní skupinu užitečná a dokonce nepostradatelná, protože jasně vymezuje její identitu a upevňuje její soudržnost a vzájemnost.

Hranice vlastní skupiny jsou ohrožovány z obou stran, z vnějšku i z vnitřku. Z vnějšku mohou do naší skupiny vstoupit cizí lidé, čímž dokážou, že hranice naší skupiny není tak bezpečná a neprostupná, jak jsme předpokládali => vznik obav, podezření, nepřátelství vůči nově příchozím:
Neofyt – člověk, který přestoupil k naší víře
Nouveau riche – zbohatlík, ještě včera chudobný, kterému se najednou podařilo přijít k
                            majetku a dnes už stojí mezi bohatými a mocnými.
Upstart – člověk z nízkého společenského prostředí povýšený do hodnosti spojené s mocí 
 - tyto pojmy mají vysoký nános předsudku, včera byli ještě „tam“ a dnes jsou „zde“, prorazili
 to, co mělo být neprostupné a spolehlivé => jakýsi neodpustitelný prvotní „hřích“.

Život ve velké městě:
Erving Goffman: občanská netečnost zaujímá prvořadé místo mezi technikami umožňujícími život ve městě – život mezi cizinci. Občanská netečnost spočívá v tom, že člověk předstírá, že se nedívá a že neposlouchá, nebo že přinejmenším zaujímá pozici, která naznačuje, že nevidí a neslyší, co ostatní kolem dělají, a především jej to nezajímá….=> vyhýbání se kontaktu z očí do očí – jakési veřejné vyhlášení nevšímavosti.
-	osamělost je cenou za naše soukromí
-	univerzální cizost velkého města znamená osvobození od věčného dozoru a zasahování ze strany jiných, kteří by v kontextech menších rozměrů a osobnějšího charakteru mohli cítit oprávnění být zvědaví a vměšovat se. „Mravní neviditelnosti“ bylo dosaženo díky všeobecné aplikaci občanské netečnosti. Zároveň ale s nepohodlnou všetečností u jiných lidí mizí též zájem a ochota pomoci, sociální styk je zredukován na směnu a vytrácí se etický charakter lidských vztahů. Lidé mohou žít a jednat vedle sebe a navzájem působit na své životní podmínky a blaho, aniž by zakoušeli morální blízkost, takže zapomínají na morální význam svého jednání.        

Kapitola čtvrtá: Spolu a zvlášť

Komunita: vždy duchovní jednota podmíněná sdílenou duchovní autoritou
-	shoda v tom, že daná sestava lidí je opravdu komunitou: shoda, či přinejmenším 
-	ochota shodnout se, je považována za primární, přirozenou realitu všech členů komunity
-	sdílení přesvědčení působí přirozeně, dokud s nestane námětem debat, dokud zůstává nezpochybněné
-	komunita  je častěji než realitou postulátem, výrazem přání
-	v praxi slouží idea komunity jakožto „duchovní jednoty“ coby nástroj k vytyčování dosud neexistujících hranic mezi „námi“ a „jimi“ => je to nástroj mobilizace,   přesvědčování skupiny, jíž je výzva určena, o jejím společném osudu a společných zájmech za účelem vyvolání jednotné akce
-	ne vždy je skrýván libovolný charakter komunity:
 -  mnohá politická a náboženská hnutí otevřeně vyhlašují  svůj záměr vytvořit komunitu       
           přesvědčení či víry obracením (prozelytizací) lidí na nové ideje, jichž si dříve nebyli             
           vědomi nebo které ke své škodě odmítali.
       -  v praktikách budování komunity tohoto druhu se nepoužívá jazyka posvátné tradice, 
           historického osudu a třídního poslání, ale jazyka dobrých zpráv, otevírání očí,           
           znovuzrození  a především pravdy.                                                                                                                                                                     
       -  společenství víry se nemohou omezovat jen na propagandu – hlásání nového kréda    
          s cílem připojit budoucí oddané vyznavače. Oddanost článkům víry není nikdy opravdu     
          zajištěna, nepřijde – li jí ku pomoci rituál: řada pravidelných událostí na nichž se mají            
          věřící aktivně podílet, aby se opětovně stvrzovala společná příslušnost a totožnost  
          osudu  a posílila jejich oddanost.
       -  komunity víry se navzájem liší co do přísnosti a rozsahu požadavků vůči svým členům

Komuny: pohlcují většinu života členů a jsou charakterizovány despotickým útiskem, jenž
                vyvolává napětí a dělá z komun ty nejkřehčí a nejzranitelnější z komunit.

-	komunity se od sebe značně liší mírou požadované uniformity (tj. tím, jak velkou část života svých členů si vymiňují podřídit společné doktríně)
-	naprosto odlišné od všech komunit (jak těch zdánlivě „přirozených“, tak těch nepopiratelně „vytvořených“) jsou v tomto ohledu ty skupiny, které své členy svádějí dohromady výhradně za účelem jednoho, vcelku jasně definovaného úkolu. Jelikož cíle  takových skupin jsou omezené, omezené jsou i nároky kladené na čas, pozornost a kázeň jejich příslušníků. Účel hraje u těchto skupin podobnou roli jako tradice, společný osud či pravda u ostatních komunit => tyto skupiny nazýváme účelové skupiny neboli organizace: typickým rysem organizací je jejich záměrné a otevřeně přiznávané sebeomezení, členové nevstupují do organizace jako „celé“ osoby, ale hrají role.
- na rozdíl od komunity, do níž její členové patří (nebo by měli patřit) „tělem i duší“,  
        pohlcuje organizace toliko malou část osoby, která je s ní spjata.
     -  od lidí v organizaci se na jedné straně očekává, že přijmou své role (budou se dokonale 
         identifikovat s rolí příhodnou v daném okamžiku), na druhé straně se však od nich žádá, 
         aby se od nich distancovali.

MAX WEBER, jeden ze zakladatelů sociologie, viděl v růstu počtu organizací v soudobé společnosti doklad nepřetržité racionalizace sociálního života. Racionální jednání (na rozdíl od jednání tradičního – založeného ne na úvaze, ale na zvyku a obyčeji – a emocionálního jednání – neovladatelného činu spouštěného pomíjivou emocí, konaného bez ohledu na možné následky) je takové jednání, ve kterém je jasně vyjádřen cíl,jehož má být dosaženo, a jednající soustředí své myšlení a úsilí na volbu takových prostředků k dosažení tohoto cíle , které se zdají být nejefektivnější a nejekonomičtější.  
-	podle Webera je organizace (byrokracie) tou nejlepší adaptací na požadavky racionálního jednání
-	Weber charakterizuje ideální typ byrokracie (viz. Giddens)
-	(role uspořádány do hierarchie odpovídající vnitřnímu rozdělení celkového úkolu, kontrole shora musí odpovídat disciplína zdola,…)

kvalifikovaná neschopnost – členové organizace si osvojili odbornost v rychlém a efektivním vykonávání úzce vymezených úkolů, a tudíž postupně ztrácejí přehled o širších souvislostech své práce a nevšímají si nepříznivých dopadů činnosti, jež se mezitím změnila v mechanickou rutinu. To vede ke ztrátě pružnosti a rychlé reakce na neznámé situace. => Celá organizace se stává obětí vlastní posedlosti racionalitou, začíná být zkostnatělá.

posunutí cíle – další nebezpečí pro organizaci: přežití organizace – jakkoli bezcenné se může zdát z hlediska jejího původního cíle – se stává samoúčelem, novým cílem, jímž bude organizace poměřovat racionálnost svých výkonů.   

Ani jeden ze dvou uvedených modelů lidských seskupení není dokonalý; ani představa komunity – oné naprosté shody lidských jedinců -, ani model organizace – koordinace rolí v zájmu racionálního plnění úkolů – adekvátně nezachycují skutečnosti lidské interakce.
-	na rozdíl od toho, co může vyplývat z ideálního modelu, se v praxi ukazuje, že úkolově orientované činnosti může značně prospět, není-li interakce zredukovaná pouze na specializované role.

Totální instituce – organizace výslovně upírající svobodu odejít a držící lidi ve své pravomoci silou.
-	termín od E. Goffmana
-	totální instituce jsou vynucené komunity, v nichž je totalita života členů podřízena úzkostlivé regulaci
-	různou měrou se modelu totálních institucí přibližují internátní školy, vojenská kasárna, věznice a ústavy duševně nemocných
-	od modelu komunity se totální instituce zásadním způsobem liší v tom, že členové jsou aktivně odrazováni od vytváření své vlastní sítě osobních vztahů
-	velká role donucení
-	účinnost donucení jakožto jediné náhrady chybějící citové angažovanosti a vypočítavého vlastního zájmu závisí na tom, zda propast mezi těmito dvěma stranami rozdělení zůstane nepřeklenutá

Sebeuchování a kontinuita skupiny jakožto vydělené entity závisí na uchování rutinních činností jejích členů, které vyhovují společné mentální představě skupinových vzorců správného chování.         

Kapitola pátá: Darování a směna

Lidská interakce podléhá tlaku dvou principů, které se až příliš často navzájem popírají: principu ekvivalentní směny a principu darování.

TALCOTT PARSONS pokládal opozici mezi 1. kvalitou vztahu a konáním za jednu ze čtyř hlavních opozicí, mezi nimiž musí každý možný typ lidského vztahu volit. Tyto opozice označoval jako proměnné vzorců jednání . Další dvojicí protikladných možností, mezi nimiž je třeba volit, je podle Parsonse 2.univerzalismus a partikularismus …
3.Neohraničený vztah – např. mezi mnou a bratrem
Specifický vztah – např. mezi mnou a bankovním úředníkem
4. opozice mezi afektivitou a afektivní neutralitou: některé interakce jsou prostoupeny emocemi – soucitem, sympatií a láskou – , kdežto jiné jsou chladné, nezaujaté a věcně střízlivé.

- emoce jsou nezbytným průvodcem osobních vztahů, avšak do vztahů neosobních nepatří  
 
Problém sebeidentity
-	člověk se cítí jako kolekce mnoha různých rolí, z nichž každou hraje mezi jinými lidmi a na jiném místě => otázka „já“
GEORG SIMMEL: v hustě zalidněném, rozmanitém světě, který obýváme, mají lidé sklon vracet se v nekonečném hledání smyslu a jednoty k sobě. Jakmile se tato obrovská touha po jednotě a souvislosti soustředí na nás samotné spíše než na vnější svět, je pojímána jako hledání sebeidentity.
-	pouze v osobním kontextu s jeho neohraničeností, partikulárností, důrazem na kvalitu vztahu a vzájemnou náklonností, která jej prostupuje, nám zbývá naděje, že skutečně najdeme, co hledáme
NIKLAS LUHMANN, německý sociolog, viděl v hledání sebeidentity primární a nejmocnější příčinu naší stravující potřeby lásky – potřeby být milovat a být milován.
-	vztah lásky činí obzvlášť zranitelným a křehkým potřeba vzájemnosti
-	být milován znamená, že mi ten druhý rozumí, můj partner by měl „snižovat práh relevancí“: měl by všechno, co řeknu mít za relevantní a hodné vyslechnutí a promýšlení
RICHARD SENNETT, am. sociolog, razil termín „destruktivní Gemeinschaft“ (pospolitost), jímž označoval vztah, ve kterém oba partneři utkvěle uplatňují právo na  důvěrnost, právo zcela se partnerovi otevřít, sdílet s ním celou pravdu o svém vnitřním životě, být absolutně upřímný – tzn. neskrývat nic, ať může jít o informaci pro partnera jakkoli znepokojivou.
-	Sennett má za to, že naprosté odhalení duše před partnerem klade na jeho bedra enormní zátěž, neboť se po něm chce, aby přitakal věcem, kterév něm nutně nebudou vzbuzovat nadšení, a aby sám byl stejně upřímný a poctivý.
-	Sennett se nedomnívá, že trvalý vztah, a především láskyplný vztah, by bylo možno budovat na vratké půdě vzájemné důvěrnosti => křehkost milostného vztahu – destruktivnost svazku, který partneři hledají v lásce – je zapříčiněna v prvé řadě požadavkem vzájemnosti.

- psychoanalytická sezení, terapie = možnost otevření se, být milován, aniž by člověk musel 
  milovat => terapie náhražkou lásky (viz. Fight Club )
-	další náhražkou lásky  (přesněji řečeno funkce uznání identity) poskytuje spotřební trh: nabízí pestrou paletu identit, z nichž si každý může vybrat tu svou – komerční reklamy se snaží předvést zboží v sociálním kontextu, jako součást konkrétního životního stylu, aby si eventuální zákazník mohl koupit takový symbol identity, jaký si pro sebe bude přát.
-	Výhodou trhem propagovaných identit je, že přicházejí už se svým sociálním potvrzením a člověk je ušetřen strastí spojených s jeho hledáním.

•	náhrady se často hledají nejdříve z toho důvodu, aby „doplnily“, a tudíž posílily či oživily vytrácející se vztah lásky; dříve či později však tento vztah zbaví jeho původní funkce a vysají z něj energii, která v partnerech vyvolávala snahu jej především vzkřísit.
- jedním z projevů takové devalvace je tendence vytlačovat a nahrazovat erotiku   sexualitou
 - láska a směna jsou dva extrémy souvislé škály, na níž lze vyznačit všechny lidské vztahy      

Kapitola šestá: MOC A VOLBA

-	jednání:je třeba v jednajícím vidět osobu činící rozhodnutí a v jednání samém pak výsledek procesu rozhodování
-	existuje lidské chování, v němž nemá rozhodování velkou roli – některé kroky provádíme v podstatě nereflektovaně, tzn. že nám alternativy ani nepřijdou na mysl, nestanou se předmětem naší úvahy: 2 typy bezmyšlenkovitého chování:
1.	Habituální, návykové (tradiční): obsahuje události, na které člověk nemusí zvlášť myslet (ranní hygiena, rozsvícení světla při příchodu domů večer z práce,…)
            - návykové chování je sedimentem předchozího učení
            - jednání zůstává tradiční do té doby, dokud se po něm nechce, aby se legitimizovalo;   
            - tradiční jednání se bez legitimizování obejde, tj. nevyžaduje odkaz na hodnoty, jimž  
               má sloužit                                                                                                                             
            - neustále se opakuje pouhou silou zvyku
2.	Afektivní jednání: jednání z popudu silných emocí – ve skutečnosti natolik silných, že vypnou naše logické myšlení, dočasně suspendují schopnost chladně uvážit naše záměry a možné důsledky jednání.
- afektivní jednání je nutkavé a těžko se mu člověk brání 
 
•	habituální a afektivní jednání se často charakterizují jako iracionální, ale toto označení neimplikuje vůbec žádné hodnocení užitečnosti aktu. Většina rutinních kroků je zcela účinná a užitečná
-	při racionální činnosti člověk vědomě vybírá z možných způsobů jednání ten, který podle něj nejlépe odpovídá cíli, jehož má jednání dosáhnout = instrumentální racionality: prostředky se volí podle požadavků daného cíle
-	alternativou k instrumentální racionalitě je hodnotově racionální jednání: jednajícímu jsou dostupné určité prostředky, jichž lze použít k různým účelům, z nichž si člověk vybírá jeden cíl, kerý pokládá ve srovnání s ostatními za hodnotnější ( je „drahý jeho srdci“, přitažlivý, žádoucí,…)
•	u obou těchto typů jednání se prostředky poměřují cíli a jejich vzájemná uměřenost, ať už skutečná nebo domnělá, se chápe jako nejvyšší kritérium ve volbě mezi správným a špatným rozhodnutím
•	jednání je racionální, pokud je záměrné – pokud jeho aktér měl a uplatnil svobodnou volbu, místo aby byl poháněn, tahán, strkán nebo vržen do toho, co udělal, nekontrolovatelnými návyky či přechodným vzplanutím vášně

Sociální nerovnost:
-	různí lidé mají různé stupně svobody: skutečnost, že se lidé liší svou svobodou volby, okruhem činností, k nimž se mohou rozhodnout, je podstatou sociální nerovnosti.
-	takové rozdíly mezi lidmi, které jsou svým původem sociální; takové rozdíly, jež vznikly a udržují se lidskou interakcí a které lze se změnou v této interakci distribuovat jinak nebo dokonce zcela zrušit.
-	o rozdílu v míře svobody se často mluví jako o rozdílu v moci:

Moc:
-	moc lze nejlépe pochopit jakožto schopnost jednat, a to jak ve smyslu svobodně si volit cíle určitého jednání, tak ve smyslu vládnout prostředky, které takové cíle činí reálnými
-	moc má uschopňující funkci
-	mít moc znamená mít být schopen jednat svobodněji
-	autonomní a heteronomní jednání: autonomní je jasný, heteronomní, když cíle jednání osoby A jsou využívány jako prostředky k cílům osoby B, svoboda osoby A je pak vážně ohrožena
-	moc se rovná schopnost využít činnosti jiných lidí jakožto prostředku k dosažení vlastního cíle, je to schopnost zredukovat omezení, jež pro naši volbu cílů a zhodnocení prostředků představuje svoboda jiných
-	devalvace svobody jiných lidí, rovnající se zvětšení svobody vlastní, lze dosáhnout 2 způsoby:
1.	Donucením, které spočívá ve zmanipulování situace jednání takovým způsobem, že se zdroje jiného člověka stanou najednou neadekvátními a neefektivními, bez ohledu na to, jak rozsáhlé se mohly zdát v jiných souvislostech.
2.	Tím, že člověk udělá z hodnot jiných lidí vlastní zdroje: „zařídí to tak, aby jejich touhy pracovaly pro něj“. Jedná se o manipulování situací takovým způsobem, že jiní lidé mohou dosáhnout hodnot, o něž usilují, pouze tehdy, pokud dodrží pravidla ustavená držitelem moci.
•	2 způsoby: donucení a manipulace s odměnami, mohou změnit mé naděje na dosažení hodnot, po nichž prahnu.

Vliv:
-	na rozdíl od moci zasahuje vliv hodnoty přímo: projevuje se přesouváním vzájemné pozice různých cílů v hierarchii důležitosti – některé cíle se začnou zdát přitažlivější než jiné , tedy hodné většího úsilí
-	hodnoty se mění v průběhu a v důsledku sociální interakce
-	schopnost ovlivnit hodnoty jiných lidí je atributem autority: ta se poměřuje pravděpodobností, že lidé budou dané hodnoty akceptovat na základě toho, že je někdo jiný – nějaká osoba nebo organizace  obdařená autoritou – praktikuje či hlásá:
- aby mohl být nějaký jedinec nebo organizace pro nás autoritou, musí se legitimizovat 

Legitimizace:
1.	Tradicionalistický typ legitimizace
2.	Charismatická legitimizace: vždy, když je přijetí určitých hodnot motivováno přesvědčením, že jejich hlasatel či hlasatelé mají nadlidské vlastnosti, které jsou zárukou pravdivosti jejich vize a správnosti volby
-	vliv charismatické organizace může teoreticky přežít své charismatické vůdce
•	oba tyto typy legitimizace mají jeden společný rys: oba implicitně předpokládají, že se člověk vzdá svého práva provádět hodnotové volby a že je postoupí jinému, individuálnímu nebo kolektivnímu aktérovi. Postoupení volby se často spojuje s rezignací na zodpovědnost.
3.	Právně – racionální legitimizace: předpokládá, že jisté organizace a osoby zmocněné mluvit jejich jménem mají zákonem zaručené právo nám říkat, co by se mělo dělat, kdežto naší stejně zákonnou povinností je bez dalších výhrad se podřídit.
- odděluje jednání od hodnotového výběru, čímž je zdánlivě zbavuje hodnot
      - hodnoty, jimž jednání slouží, se odstraňují ze zorného pole jednajících jednoduchým 
        trikem spočívajícím v prodloužení řetězce příkazů mimo obzor jejich vykonavatelů 

Kapitola sedmá: SEBEZÁCHOVA A MORÁLNÍ POVINNOST

„Potřebuji to.“ VS. „Musím to mít.“
Potřebovat něco znamená nemít něco, co by člověk mít měl – znamená to nějakou deprivaci.
Muset něco mít znamená to, že mít to je podmínkou mé sebezáchovy či dokonce prostého přežití.
Vlastnictví:
-	vlastnictví jako vztah exkluze (vyloučení)
-	dva atributy, vlastnictví a moc v praxi splývají v jeden
-	vlastnictví je uschopňující funkcí 
-	obě funkce – moci nad jinými a autonomie – plní vlastnictví jen tehdy, pokud rozděluje, prakticky ve všech svých podobách a za všech okolností znamená vlastnictví diferenciaci a exkluzi
-	v základu všeho vlastnictví je princip, že práva jiných jsou mezemi mých vlastních práv (a naopak): podle tohoto principu přichází uschopňování vždy ruku v ruce s určitým (třebaže dílčím a relativním) zbavováním způsobilosti někoho jiného
- vždy když lidské jednání vyhovuje tomuto principu, bere na sebe interakce podobu  
        konkurence
•	veškerá konkurence směřuje k monopolu
-	očerňování obětí konkurenčního boje jedním z nejmocnějších prostředků umlčování alternativních motivů lidského chování: morální povinnosti
-	v ziskem motivovaném jednání mám na zřeteli výhradně své vlastní potřeby; v morálně motivovaném jednání se základním kritériem rozhodování stávají potřeby jiných

-	MAX WEBER byl první, kdo rozpoznal, že jednou z nejnápadnějších charakteristik moderní společnosti je oddělení podnikání od domácnosti => to představuje způsob, jak se vyhnout střetu dvou protikladných kritérií jednání: podnikání a morálka nejdou dohromady, být racionální znamená řídit se spíš hlavou než srdcem
•	organizace je pokusem o přizpůsobení lidského jednání ideálním požadavkům racionálnosti: organizace staví na místo mravní zodpovědnosti jako nejvyšší standard správného chování kázeň
•	v každém organizačním kontextu se racionálnost jednání, vychvalovaná jako nejúčinnější nástroj sebezáchovy, povyšuje na úkor morálního závazku

Dav:
-	byrokracie není jediným kontextem, v němž morální motivace jednání ztrácejí na významu, jsou umlčovány a po dobu jeho trvání odkládány; jiným velmi účinným tlumičem morálky je dav
-	to, že dav může provést odporný čin, jehož se každý jeho jednotlivý člen děsí, je dáno jeho anonymitou
•	suspendování morálního závazku je výsledkem anonymity davu a praktické absence jakýchkoli trvalejších vazeb mezi účastníky, právě tento pomíjívý a nesouvislý charakter davové akce umožňuje čistě afektivní chování jejích jednotlivých účastníků
 
•	podobnost byrokracie a davu? – ano: podobné účinky mají podobné příčiny: odosobnění, „rozmazané tváře“ a rozbití individuální autonomie. Byrokracie i dav jsou beztvářné a anonymní (byrokracie konstruována z rolí místo z jedinců, charakter davu určuje spíš počet než individuální kvality jeho členů,…)

-	uvnitř univerza morálních závazků se uznává oprávněnost potřeb jiných lidí
-	sebezáchova a morální povinnost stojí navzájem proti sobě

Kapitola osmá: PŘÍRODA A KULTURA

-	pokud nějakou věc máme za otázku spíše kultury než přírody, míníme tím, že se s ní dá manipulovat a že existuje jistý žádoucí, „náležitý“ konečný stav takové manipulace
-	kultura: záměrná činnost specifická v tom, že se určité části reality vnucuje forma, jež by zde jinak nebyla a jež by se rozhodně nemohla objevit, nebýt úsilí o její vytvoření
-	kultura chce zavést a uchovat řád a potlačit všechno, co z tohoto řádu vybočuje a co z hlediska tohoto řádu vypadá jako chaos.
-	kultura znamená upřednostnění
-	kultura manifestuje rostoucí moc lidstva jako celku – rostoucí nezávislost, svobodu lidstva ve vztahu k přírodě
-	autorita stojící za normou, jíž jsou jednotlivci utvářeni nebo kterou jsou nuceni dodržovat, je zpravidla rozptýlená, často anonymní. Nelze přesně říci, kde sídlí. Hrozivá, zdrcující autorita, jež tvaruje lidská těla a myšlenky, se projevuje ve formě „veřejného mínění“, módy, „obecné shody“, „odborného stanoviska“ nebo dokonce takové těžko postižitelné entity, jakou je zdravý rozum – rozum všech, avšak nikoho konkrétně.
-	navrhnout řád znamená vybírat, volit a stanovat preference a priority, hodnotit. Hodnoty stojí u vzniku všech umělých řádů, do kterých jsou nakonec včleněny. 
-	uspořádaný svět – ono pravidelné, tudíž pohodlně předpověditelné prostředí, v němž po většinu času obstaráváme své životní záležitosti – je produktem kulturního plánu a selekce.
-	řád světa kolem nás má svůj protějšek ve spořádanosti našeho chování

Kulturní kód: 
-	zajišťuje „překrývání“, shodu mezi strukturami sociální reality a kulturně regulovaného chování
-	v prvé řadě je systémem protikladů, do vzájemného kontrastu se staví znaky 
-	každý, kdo zná kód, je oslovován i oslovuje
-	smysl znaku spočívá v jeho vztahu – kontrastu – k jiným znakům
-	redundance: přemíra znaků, přidávání dalších distinkcí, jež pouze replikují informaci, kterou již přinášejí jiné znaky 
-	redundance je podstatná pro řádné fungování každého kulturního kódu
-	redundance umožňuje použít kulturní kód jako prostředek komunikace – tj. vzájemné koordinace chování 
-	smysluplná je právě kontrastnost mezi znaky, nikoli samotný znak vzatý sám o sobě
-	znaky jsou libovolné nebo konvenční

Jazyk:
Jazyk je znakový systém specializovaný na funkci komunikace.

-	kultura je nejúčinnější, když se přestrojí za  přírodu: kulturně vyprodukované sociální rozdíly mezi muži a ženami se zdají být přirozené tak jako biologické rozdíly mezi mužskými a ženskými pohlavními orgány a rozmnožovacími funkcemi

-     xenofobie: strach z cizího
-	heterofobie: strach z odlišného
•	obě tyto formy reakcí představují různé metody obrany onoho křehkého a nepevného řádu, který je udržován jedině společným kulturním kódem – metody potírání ambivalence
-	kultury zpravidla usilují o hegemonii: monopol na normy a hodnoty, na nichž jsou jejich charakteristické řády budovány
-	kultura je prozelytizující (misionářskou) aktivitou. Jde jí o konverzi, snaží se přimět lidi ve sféře svého vlivu, aby opustili staré zvyky a přesvědčení a přijali místo nich jiné. Její břit míří proti herezi, chápané jako působení „cizích vlivů“.

Kapitola devátá: STÁT A NÁROD

-	není státu bez konkrétního teritoria drženého pohromadě centrem moci
-	státní monopol na fyzický nátlak

Práva:
1.	osobní (jako ochrana vlastní osoby a majetku, právo vyznávat své vlastní názory a přesvědčení),
2.	politická (ovlivňování složení a politiky státních orgánů, například účastí na volbách do zastupitelského sboru, který se pak stává vládcem či správcem státních institucí),
3.	sociální (stát zaručuje základní podmínky k životu a takové bytostné potřeby, které nelze uspokojit individuálně či je nelze uspokojit úsilím daného jedince).

-	ochranářská a opresivní funkce státu
-	být občanem znamená mít vedle toho, že je člověk podřízen státní moci (je nositelem práv a povinností, tak jak je stát definoval), také možnost mluvit do rozhodování o státní politice (tedy do vymezení těchto práv a povinností)  
-	poručnický komplex státu – tendence zacházet s občany jako s lidmi ne úplně vyzrálými, neschopnými určit, co je pro ně dobré a co ne, nechápajícími správně státní politiku – a terapeutický  postoj státu –sklon státních orgánů přistupovat k občanům jako lékař k pacientům, jako k lidem obtíženým problémy, na jejichž řešení sami nestačí a potřebují odborné vedení a dohled – vedou k napětí mezi státem a jeho příslušníky
-	vztahy mezi státem a jeho příslušníky jsou asymetrické 
-	stát má pastýřskou moc: moc vykonávanou „zcela v zájmu“ podřízených, kteří potřebují ochranu před svými vlastními chorobnými sklony
-	občanství v sobě nese tendenci vzdorovat poručnickému postavení státu dvěma směry:
1.	regionalismem: specifičnost lokálních zájmů a problémů se vyděluje jako dostatečný důvod pro samosprávu místních záležitostí a volá se po místních zastupitelských institucích, které by stály obyvatelům dané oblasti blíže a na zvláštní regionální problémy by  reagovaly citlivěji a přesněji,
2.	deteritorializací: státní moc má vždy nějakou územní bázi – všichni obyvatelé určitého teritoria jsou bez ohledu na své jiné význačné rysy podřízeni státní moci a pouze jí. Tento princip je nyní zpochybněn, prosazují se jiné rysy, které se chápou jako významnější než pouhé místo bydliště: rasa, etnikum, náboženství, jazyk. Požaduje se právo na autonomii, na oddělenou správu, právo zaměřené proti tlakům centralistické teritoriální moci vynucující si uniformitu. 

-	nacionalismus, který vyžaduje bezpodmínečnou oddanost národu a jeho blahu, se nemusí odvolávat na rozum či kalkulaci zisků a ztrát
•	stát, který se může plně identifikovat s jedním národem – národní stát – , má potom možnost využít potenciálu nacionalismu, místo aby se pokoušel legitimizovat se poukazem na propočet zisků a ztrát
-	národ je od začátku až do konce imaginární komunitou, využití mýtu původu apod.
-	stejně tak, jako stát potřebuje nacionalismus, aby se mohl legitimizovat, potřebuje i nacionalismus stát, aby mohl být účinný. Národní stát je produktem této vzájemné přitažlivosti. 
Etnocentrismus:
Přesvědčení, že vlastní národ a všechno, co se k němu vztahuje, je správné, morálně chvályhodné a krásné a neskonale nadřazené jakékoli alternativě

Kapitola desátá: ŘÁD A CHAOZZ

Společenské rozdíly mezi lidmi se staly předmětem zkoumání, uvažování, záměrů a plánů a především vědomého, organizovaného a soustředěného úsilí.
-	společenský řád je výsledkem lidské činnosti
-	jasně moderní je zaujetí řádem  
-	ovládání (vždy částečného) řádu bude tedy vždy neúplné a nedokonalé
-	můžeme hovořit nanejvýš o ostrůvcích (dočasného a křehkého) řádu roztroušených v bezbřehém oceánu chaosu (jak romantické, takový krásný slova přimějou Maradu a spol brečet jako želva  )
-	řádotvorné úsilí může maximálně dosáhnout relativně autonomních subtotalit (vyznačujících se mírně nadprůměrnou převahou sil dostředivých nad odstředivými, poněkud pevnějšími vnitřními pouty  a o něco méně důležitými vnějšími vazbami)
•	vítězství řádu nad zmatkem tedy není nikdy absolutní a konečné
-	ambivalence je podstatou chaosu
-	tvořit řád v praxi znamená vyčleňovat uspořádanou oblast z neuspořádaného zbytku
-	faktem je relativnost  každé entity uměle vytržené z celku
-	mít moc mimo jiné znamená být schopen rozhodovat, co je a co není důležité; co je pro boj o řád relevantní a oč se není třeba starat
•	snaha nahradit chaos řádem, přinutit část světa v našem bezprostředním okolí dodržovat pravidla, učinit ji předpověditelnou a ovladatelnou musí nutně zůstat bezvýchodná, protože právě ona sama je tou nejvýznamnější překážkou vlastního neúspěchu

Kapitola jedenáctá: STAROSTI VŠEDNÍHO DNE

-	odbornost a technologie nepřicházejí jakožto reakce na potřebu, již máme – poptávka po nových  výrobcích vzniká až po jejich zavedení
-	rozvoj odbornosti a technologie je samohybným procesem, který sám sebe posiluje  a nepotřebuje zvláštní příčiny
-	častěji se stává, že nějaký aspekt života se nevnímá jako problém, jako něco, co je nutno řešit, dokud se neobjeví technika, která se za řešení prohlašuje
-	lidé – spotřebitelé odbornosti
-	použití odbornosti a techniky nutně omezuje naši svobodu (např. technické možnosti pro shromáždění dat o nás státními institucemi,…), umocňuje vliv každého, kdo k nim má přístup, na svobodu naší činnosti
-	přijetí nové techniky zároveň znamená vznik naší závislosti na ní

-	získat prostředky často znamená koupit – podoba zboží nabízeného na trhu a vyrobeného za účelem prodeje, platí se za ně penězi
-	dané zboží má nějakou užitnou hodnotu opravňující jeho směnnou hodnotu, cenu již za ně platím

Reklama:
-	musí dosáhnout dvou účinků:
1.	musí ukázat, že já sám nemám na své potřeby a dovednosti, které je uspokojují, adekvátní náhled, že nedovedu dobře posoudit, co opravdu potřebuji  a co bych měl ve skutečnosti dělat,
2.	musí mi nabídnout spolehlivý způsob, jímž lze tuto moji nevědomost a nesoudnost odčinit – stačí jen poslechnout ty, kteří vědí lépe než já.
-	většina reklam lidi dělající věci postaru zesměšňuje jako nemoderní ignoranty a staví proti nim důvěryhodnou autoritu, jež podá svědectví o jejich neznalosti a zároveň ukáže východisko
-	reklama samotná by sotva měla nějaký vliv na naše chování, kdyby obecný zájem nebyl už dobře etablován a kdyby nakupování nebylo všedním faktem života, přesvědčovací úsilí agentur apeluje na již vžitý konzumní postoj a zpětně jej dále posiluje
Co znamená zaujímat a projevovat konzumní postoj?
1.	pojímat život jako řadu problémů, jež lze specifikovat, víceméně přesně definovat, rozčlenit a vyřešit,
2.	věřit, že vypořádat se s těmito problémy je naší povinností a že zanedbá-li člověk tuto povinnost, nutně se proviňuje a musí se stydět,
3.	být přesvědčen, že ke každému problému existuje řešení,
4.	předpokládat, že takové věci a návody jsou v podstatě dostupné, že je lze získat výměnou za peníze a že způsobem jejich nabytí je koupě,
5.	ztotožňovat úkol naučit se umění žít se snahou osvojit si dovednost takové věci a návody pohotově nalézat, a jakmile jsou nalezeny, stát se jejich vlastníkem
•	je tedy třeba umět nakupovat a mít kupní sílu
-	konzumní postoj váže celý život k trhu: ten problémy privatizuje, takže se potom nechápou jako veřejné, a úkoly individualizuje, takže se pak nevnímají jako společenské
-	nakonec to vypadá, jako bych se skládal z řady věcí, jež kupuji a vlastním
-	prostřednictvím trhu si vytvářím osobní identitu, na trhu najdu vzory všeho, co bych ze sebe mohl udělat (hurá!)
-	na trhu se nenabízí pouze užitná hodnota výrobku jako takového, ale také jeho symbolický význam, coby stavebního kamene nějakého konkrétního soudržného životního stylu – jeho nepostradatelná složka
-	obliba vzorů se mění s postupem času – přicházejí do módy a zase z ní vycházejí

Neokmeny:
Je úplně jedno, kdo se prohlásí za jejich člena, k neokmeni se člověk může připojit a zase jej opustit zcela podle své vůle.
-	jestliže však neokmeny samy přístup k sobě nestřeží, je zde někdo jiný, kdo to dělá za ně: trh
-	neokmeny jsou v podstatě životní styly = stylům spotřeby
-	umožňují tvorbu identity
-	zdánlivá dostupnost široké  a zvětšující se škály neokmenů má na náš život dvojznačný vliv: na jedné straně ji prožíváme jako odbourávání všech omezení stojících v cestě naší svobodě, každý z nás se stává „strůjcem svého štěstí“ a ustavičně se nám to připomíná, nenaplníme-li své ambice, není pro nás žádné omluvy. Každý způsob života i toho nejvzdálenějšího neokmene představuje výzvu. Přitahuje-li nás, je-li vychvalován víc než ten náš, cítíme se poněkud deprimováni. Naše úsilí nidky nekončí…jedním důsledkem mé svobody (svobody spotřebitelského výběru, svobody udělat ze sebe někoho jiného prostřednictvím přijetí či odmítnutí různých stylů spotřeby) je, že jsem odsouzen k tomu, abych navždy zůstal ve stavu deprivace.
-	skutečná dostupnost alternativních životních stylů je dána množstvím peněz, které za ně můžeme utratit
-	za zdánlivou rovností příležitostí, podporovanou a propagovanou trhem, se skrývá praktická nerovnost spotřebitelů – ostře diferencované stupně praktické svobody volby
-	životní styly mají tendenci k třídní specifičnosti
-	ve společnosti skládající se ze spotřebitelů tedy trh přes veškerý svůj zápas o rovnost vytváří a znovu zavádí nerovnost. Typická trhem navozená a zajišťovaná nerovnost se udržuje při životě a neustále reprodukuje skrz cenový mechanismus.
-	s výjimkou cenovek trh veškeré nástroje nerovnosti devalvuje

Éra „selfmademanů“, rozrůstání kmenů životních stylů a diferenciace prostřednictvím stylů spotřeby je také érou odporu vůči rasové, etnické, náboženské a pohlavní diskriminaci; érou odhodlaného boje za lidská práva.

Chudoba:
V konzumní společnosti stav chudoby znamená omezení či absenci spotřebitelské volby.

Kapitola dvanáctá (konečně…): CESTY A ZPŮSOBY SOCIOLOGIE

-	komentář je přesně to, co sociologie může nabídnout
-	nejlepší službou, již může sociologie nabídnout, je „probouzení netečné obrazotvotnosti“, stavění zdánlivě důvěrně známých věcí do neočekávaných úhlů pohledu a narušování veškeré rutiny a nejistoty
-	2 zcela odlišná očekávání od socky:
1.	První staví sociologii na roveň s jinými druhy odbornosti, které nám slibují říct, jaké jsou naše problémy, co s nimi máme dělat a jak se jich zbavit. Na socku se pohlíží jako na učebnici života. Umět předpovědět a jednat pak racionálně.  
2.	Idea instrumentální užitečnosti, kontrola nad situací se obyvkle rovná kontrole nad jinými lidmi. V případě tohoto druhého očekávání vstupuje do popředí touha ovládat jiné. Služeb socky se zde využívá v naději, že napomohou oněm snahám o nastolení řádu a vypuzení chaosu. Od sociologů se očekává, že prozkoumají vnitřní pohnutky jednání a předloží je v praxi využitelné informace o tom, jakým způsobem by měly být věci uspořádány, jestliže mají u lidí vyvolat takové chování, jaké chceme, anebo naopak eliminovat ty jejich projevy, které jsou pro zamýšlený model řádu nevhodné. Všechny takové požadavky po sociolozích chtějí, ať poradí, jak by se dala zredukovat svoboda některých lidí tak, aby se omezila škála jejich voleb a jejich chování bylo předpověditelnější. Jak změnit lidi ze subjektů vlastního jednání v objekty jednání lidí jiných.
-	takováto očekávání se v podstatě rovnají požadavku, aby sociologie byla vědecká, aby svoji činnost, a tedy i své výsledky, utvářela po vzoru již zavedených věd. Socka by měla předkládat návody stejně exaktní, prakticky užitečné a účinné jako např. fyzika nebo chemie

Vznik sociologie:
Dominantní v tomto diskurzu byla snaha učinit sociologii „vědeckou“ – tři strategie:
1.	Nejlepší ilustrací první strategie učení zakladatele teoretické sociologie EMILA DURKHEIMA: tento model se vyznačuje především svou objektivitou, tedy tím, že k předmětu studia přistupuje jako k něčemu striktně oddělenému od studujícího subjektu. Sociologie jako věda a jako samostatná, svrchovaná vědecká disciplína bude oprávněná jen tehdy, najde-li se až dosud opomíjený „soubor věcí“, jenž na vědecký pohled teprve čeká => sociální fakty 
2.	MAXI WEBER: důrazně odmítá představu, že existuje pouze jeden jediný způsob, jak „být vědecký“, a tedy i názor, že by sociologie měla poslušně napodobit praxi přírodních věd. Sociologická metoda by měla od metod přírodních být odlišná do té míry, do jaké se lidská realita zkoumaná sociology liší od nelidského světa , jejž studuje přírodní věda.
-	lidská realita je jiná v tom, že lidští aktéři  vkládají do svého jednání smysl
-	vysvětlit lidské jednání znamená porozumět mu, uchopit smysl vložený do něj jednajícím (hermeneutika: teorie a praxe „vydobývání“ významu uloženého v literárním textu, obraze či jiném plodu lidského tvořivého ducha
-	Weber trval na tom, že socka – toto zkoumání lidských skutků usilující o jejich pochopení – může nicméně dosáhnout roviny obejktivity
-	nereflektované jednání (tradiční a afektivní) a jednání racionální – tedy reflektovaná a záměrná (ta si vyžadují porozumění smyslu spíš, než kauzální vysvětlení)
-	sociologické poznání může být i nadřazené vědě v tom, že své objekty – lidské objekty – nejenom popisuje, ale může jim i porozumět
-	socka jde dál než věda, nalézá a vydobývá smysl z reality, již studuje
3.	Dokázat, že sociologie má jako věda přímé a účinné praktické uplatnění. Průkopnící socky v USA zejména.
-	soustředění se na rozvoj metod sociální diagnostiky (pozorování podrobně zjišťující přesný stav věcí v jistých oblastech společenského života) a obecné teorie lidského chování (tj. faktorů, které toto chování podmiňují)
-	socka podložila svůj nárok na společenské uznání příslibem, že pomůže v řízení společenských procesů
-	socka se postavila do služeb budování a uchovávání sociálního řádu
-	splynutí zájmů sociologie a držitelů moci možná sociologii získalo přízeň státních, průmyslových a vojenských struktur, ale vystavilo ji také kritice ze strany těch, kdo v mocenské kontrole shora spatřovali hrozbu hodnotám, jež ctili, především svobodě jednotlivce a obecní samosprávě.

-	problém rozpornosti sociologie tkví v samém programu racionalizace – ta na jedné straně pomáhá lidem získat větší kontrolu nad vlastním jednáním a může znamenat rozšíření svobody jednotlivce, ale může i zúžit okruh voled či okleštit zásoby prostředků, z níž mohou jednotlivci čerpat na cestě za svými cíli, to vede k opačnému účinku, k  omezení osobní svobody

-	osvojovat si poznání vždy a ve všech oblastech znamená učit se a nacházet nové rozdíly, rozpojovat jednotné, rozdíly dále specifikovat,…
-	myslet sociologicky přinejmenším podrývá víru ve výlučnost a definitivní povahu jakékoli interpretace. Sociologické myšlení uvádí do centra pozornosti pluralitu zkušeností a forem života. Napomáhá věci svobody.